Počúvate Stav vecí. Volám sa Frank Stasio.
Mnoho akademického výskumu sa financovalo z verejných zdrojov,
ale verejný prístup často znemožňujú drahé platobné brány - Paywally.
Niektoré akademické vydavateľstvá pritom majú vyššie ziskové marže
ako napríklad spoločnosti Walmart, Google a Apple.
Existuje však hnutie, ktoré by mohlo priniesť zmenu.
Paywall Obchod s vedou
Univerzity sú o vzdelávaní ľudí,
a neexistuje absolútne žiadny dôvod zamedzovať ľuďom prístup k informáciám.
Nie je za tým iné nič iné ako peniaze a moc,
a veci, proti ktorým by sme sa mali chcieť ako ľudia postaviť.
Veľa peňazí?
Veľa peňazí!
Veľa peňazí. Je to obrovský, obrovský trh. Miliardy dolárov.
V akademickom publikovaní je 25,2 miliárd dolárov ročne.
Digitálne predplatné časopisu Biomateriály od Elsevieru stojí v priemere 10,702 dolárov ročne.
Sú to dobre vynaložené peniaze? To je ťažké povedať.
V roku 1995 časopis Forbes predpovedal, že vedecký výskum bude prvou obeťou internetu.
Akademici sú progresívni a vďaka digitálnej distribúcii časopisom určite klesnú príjmy.
O 23 rokov neskôr by táto predpoveď nemohla byť ďalej od pravdy.
Keď sa pozrieme na históriu, myslím, že sa môžeme ponaučiť z jednej veci:
ľudia skutočne nedokážu predpovedať budúcnosť.
Médiá tieto predpovede veľmi obľubujú,
a ľudia, ktorí konzumujú médiá, ich radi čítajú. Je to zábava, je to...
Ospravedlňujeme sa.
Nemáte povolenie na prístup k tomuto dokumentárnemu filmu.
Vyberte si z nasledovných možností platby.
Vedecké vydavateľstvá majú ziskovú maržu 35 až 40 percent.
A v rôznych rokoch keď som sa na to pozrela,
viete, Walmart mal okolo 3%,
a Walmart mnohí ľudia vnímajú ako takého zlého obra.
Ale ten má tri percentá v porovnaní s 35 percentami.
Myslím, že teraz by som mohla zmeniť môj vlastný postoj, že Walmart nie je taký zlý...
...v porovnaní s niektorými ostatnými hráčmi v iných odvetviach.
Pri správe majetku sú zisky okolo 21%, Toyota má asi 12%.
Ako môže byť v poriadku pre celé odvetvie, aby ste dosiahli taký zisk...
...keď v skutočnosti neexistujú žiadne vstupy, za ktoré by ste museli platiť?
- Aké sú korporácie, ktoré majú porovnateľné
zisky, také v rozsahu 32-35 percent?
- Úprimne som nikdy nepočul o korporáciách,
ktoré majú takúto mieru ziskovosti.
Vo väčšine ostatných druhov bežného podnikania,
takéto zisky sú znakom toho, že existuje nejaká forma monopolu.
Hoci ľudia mimo akademickej obce možno nečítajú veľa takýchto článkov,
a nemusia ich považovať za užitočné, stále za ne platia.
Vaše dane smerujú k vládam, ktoré potom financujú univerzity,
ktoré potom poskytujú finančné prostriedky pre knižnice, ktoré platia vydavateľstvám prostredníctvom poplatkov za predplatné.
Časopisy a vydavatelia dostávajú vaše peniaze.
Či už ste to vy alebo váš sused, každý platí tento systém.
A tí, ktorí z toho majú najväčší prospech, sú vydavatelia.
Každý si zaslúži zisk.
Ale ako môžu mať časopisy - časopisy! -
väčšie zisky ako niektoré z najväčších technologických spoločností?
No, publikovanie je tak ziskové, pretože pracovníci nedostanú zaplatené.
Aké iné odvetvie existuje, - Nijaké mi nenapadá, -
v ktorom primárni pracovníci,
v tomto prípade autori, recenzenti, nedostanú zaplatené nič?
V publikovaní sú ziskové marže v mnohých ohľadoch obrovské,
a pred niekoľkými rokmi som ich porovnal s Facebookom, a uvedomil som si, že sú ekvivalentné
najúspešnejším spoločnostiam z oblasti softvéru.
A samozrejme Facebook má prakticky nekonečnú škálu
a za posledných päť či desať rokov tu pravdepodobne niet úspešnejšej firmy.
Takže publikovanie je obscénne ziskové
a kvôli tomu sa vydavatelia nemajú dôvod ponáhľať tento svet meniť.
Existuje skutočná otázka prečo sú marže tak vysoké,
o 35 percent vyššie než marže spoločnosti Google; čo sa tam deje?
No a to je jednoduché, kvôli sile určovať si ceny.
Vy, ak ste dajme tomu Elsevier, ponúkate prístup k obsahu;
a predávate tento obsah univerzitám.
A to nie je ako ked idete trebárs do supermarketu
v ktorom keď uvidíte, že nejaké pivo je príliš drahé, vyberiete si iné.
Univerzitný knihovník nemôže povedať,
"No, publikácie Elsevieru sú príliš drahé, tento rok nakupujeme u Wileyho."
Potrebujete ich všetky.
Takže máte možnosť zapýtať si akúkoľvek cenu chcete,
a univerzity zriedka skutočne odmietnu.
Môžu predstierať, že odmietnu, ale učitelia v skutočnosti musia mať prístup,
a to je veľmi silná vyjednávacia pozícia pre vydavateľov.
Na trhu je takýto problém.
Na trhu je niečo, čo ktosi nazval morálny hazard,
ktorý nemá nič do činenia s morálkou, je to ekonomický pojem.
Morálny hazard nastáva, keď kupujúci tovaru
nie sú jeho spotrebiteľmi.
A čo je ten tovar na tradičnom vydavateľskom trhu?
Je to prístup, čitateľský prístup.
Spotrebitelia sú ľudia ako ja ktorí chcú čítať články,
kupujúci však nie som ja, nezvyknem si predplácať odber časopisov.
Harvardská knižnica míňa obrovské množstvo peňazí na predplatné obrovského počtu časopisov.
Takže nie som citlivý na cenu týchto časopisov, pretože nemusím platiť účet.
Ale tie peniaze sú skutočné. Však?
Publikovanie vedeckých časopisov je odvetvie, ktoré produkuje
príjmy 10 miliárd dolárov za rok.
Toto nie sú drobné. Ide o významný balík peňazí.
Keď premýšľate o ziskovej marži 30 až 40 percent z tejto sumy,
ktoré by sa mohli vrátiť naspäť do výskumu,
či už na podporu ďalšej vedy,
alebo na podporu univerzít,
na zamestnanie ďalších výskumníkov alebo učiteľov,
na zvýšenie dostupnosti vysokoškolského štúdia...
Finančný aspekt je príznakom
toho, aký je veľký nesúlad medzi komerčným modelom
a snahou ostať relevantným v procese výskumu.
Zvyčajne sa nezamýšľame o vzťahu
medzi ziskom týchto spoločností na jednej strane,
a stále sa zvyšujúcim školným na univerzitách,
ale aj toto je súčasť príbehu.
Nehovoríme o marginálnom probléme.
Nehovoríme o vnútorných otázkach vedcov.
Hovoríme o úplne základných sociálnych problémoch.
Aká bude budúcnosť našej spoločnosti?
Ceny časopisov rastú ďaleko rýchlejšie ako inflácia
a oveľa rýchlejšie ako rozpočty kninžníc.
Nielen roky, ale po celé desaťročia.
A je to katastrofa.
Len pred desiatimi hodinami zavreli školu Anthem College.
Onedlho zatvorí svoje dvere Saint Joseph College.
Hlboko v dlhu sa zatvorí Dowling College.
Náhle zatvorenie nechá učiteľov bez práce
a tisíce študentov, ktorí budú v zhone hľadať inú školu.
Akadémia ako taká v skutočnosti nepreskúmala
plné náklady vedeckej komunikácie.
V skutočnosti to schytali rozpočty knižníc
a často sme museli ísť s prosbou k vedeniu
aby zvýšili rozpočet na časopisy,
konkrétne na vedu, technológiu, lekárske časopisy,
ktorým práve výrazne zvýšili cenu,
z akýchkoľvek dôvodov si to vydavatelia zmysleli.
A aby zisk šiel hore, musí tu byť nedostatok.
Vitajte vo svete paywallov a blokovania prístupu k výskumu.
- Narazili ste už niekedy na paywall? - Rozhodne.
Jednoznačne áno.
Stáva sa mi to často.
- Už ste niekedy narazili na paywall? - Och, pff, áno.
Narazila som na paywall.
Dosť často nájdem platobnú stenu, áno.
Keď som bola študentkou, Určite som zasiahla platobnú stenu.
Na paywally narážam často.
- Ako sa vtedy cítiš? - Veľmi ma to vytáča.
Študenti, absolventi, dostanú magisterský titul,
prejdú do spin-off spoločností,
a zrazu zistia,
že sa nedostanú k výsledkom výskumu,
ktoré potrebujú, pretože už nie sú prepojení s univerzitou.
Prišli mi zaklopať na dvere. A musel som im povedať, že ako knihovník
som v tejto nepríjemnej pozícii, že musím zablokovať používateľov, s ktorými už nie sme prepojení
a zablokovať im prístup k verejne financovanému výskumu.
A to je úplne v rozpore s poslaním knižnice a knihovníka.
Takže toto otvára oči.
Chcete nám povedať trochu o sebe?
Volám sa Dwight Parker,
som uprostred uprostred doktorandského štúdia v psychológii vzdelávania
rozhodol som sa, že od toho potrebujem prestávku,
a predávam autá.
Počas štúdia som mal prístup k mnohým veciam,
ale akonáhle ste mimo tohto programu,
tak tie zdroje jednoducho nie sú k dispozícii;
teda aspoň nie sú pre mňa.
Viete môj odbor je psychológia vzdelávania,
a väčšinu výskumu financovala vláda,
takže výskum financovali peniaze daňových poplatníkov,
a za prístup k nemu sa potom musí niekomu platiť, čo je absurdné.
- Podľa mňa to je absurdné. - Rozhodne.
Nehovoriac o tom, že je to verejné dobro.
Myslím určitý akademický výskum.
Tak či tak k nemu potrebujem mať prístup.
Chcem povedať, nemám 79,99 dolára, aby som zaň zaplatil.
Nie z predaja áut.
Ani z predaja najkrajšieho auta, aké existuje.
Ak by som pracoval pre Elsevier, mohol by som si ho dovoliť.
Áno, alebo niektoré z týchto. Myslím, že je to tak...
Veď viete. Vy s tým pracujete, viete, ako to chodí...
Peniaze pokazia všetko, viete?
Keď máte peniaze, máte prístup k vláde a všetko ...
A je to akoby sa strácala veda. Skutočne, stráca sa.
Moja žena mala pľúcnu embóliu.
A nie sú si istí prečo.
A nikto si stále nie je istý prečo mala pľúcnu embóliu.
Mohlo by to byť veľa rôznych vecí, a tak som začal robiť to, čo robím,
čiže som sa pripojil na internet a začať robiť výskum.
A narazíte na všteky tieto lekárske výskumné paywally kde ľudia robia štúdie pľúcnej embólie
a ja si nemôžem dovoliť minúť peniaze aby som si prečítal vedecký článok
a vzápätí zistil, že nie je relevantný pre ňu. Relevantný pre našu situáciu.
Možno bude. Ale možno nie.
Ale nemám vopred dostatok informácií aby som to vedel!
Ale mohla by jej to zachrániť život!
Dôvod, prečo máme výskum je snaha vyriešiť
problémy sveta. Snažíme sa liečiť choroby;
snažíme sa zabezpečiť čistú vodu,
snažíme sa prísť na to, ako znižovať chudobu na nulu.
Snažíme sa raz a navždy úplne zničiť jednotlivé chorobné stavy.
A ak to chceme zabezpečiť, musíme sa uistiť, že každý má prístup.
Nielen bohaté krajiny, nielen ľudia, ktorí majú doktoráty,
ale všetci majú mať možnosť prečítať si vedecký výskum,
premýšľať o ňom a potom prispieť svojimi nápadmi.
A keď veľké časti populácie nemajú prístup k výskumu,
pravdepodobnosť, že vyriešime veľké problémy je výrazne nižšia.
Vydavatelia boli súčasťou učebného dialógu
po stáročia. A v tomto ohľade sú životne dôležití.
Zároveň máme globálnu populáciu, z ktorej drvivá väčšina
nemá prístup k výskumu o súčasnom dianí
vo vede, medicíne, kultúre, technológii, vedy o životnom prostredí.
A čelia výzve ako chápať zmysel sveta bez toho, aby o ňom mali
tie najlepšie poznatky. A v istom zmysle to je tragické.
Západné univerzity majú naozaj veľké finančné prostriedky pre svoje knižnice,
takže sú v...
majú kapacitu na zakúpenie časopisov, poskytnúť prístup svojim študentom.
Ale v kontexte rozvojových krajín, knižnice sú naozaj chudobné.
Takže nakoniec to skončí tak, že robíte všetko sami, bez podpory
z univerzity alebo školy.
A aj keď sa snažíte osloviť k učiteľov alebo profesorov,
dostanete rovnakú odpoveď: "my sme to tiež robili takto,
a budete to musieť urobiť rovnako aj vy."
Takže to len pokračuje a nie je z toho nijaký konkrétny výsledok.
Takže môj výskum bol hlavne v úplne základnej fyzike.
Špeciálna teória relativity.
A za mnohé z vedeckých článkov
bolo potrebné platiť.
Za vedecký článok som nikdy neplatil,
najmä v hospodárstve Venezuely, práve teraz je to bohužiaľ ešte horšie.
Ale aj keď som tam bol študent, nemôžete len tak
vziať svoju kreditnú kartu a kúpiť niečo z internetu.
Takže z nedostatku prístupu vzniklo hnutie.
A toto hnutie sa nazýva otvorený prístup.
V najjednoduchšej forme znamená Otvorený prístup
bezplatný a neobmedzený prístup k informáciám.
Veľmi jednoducho povedané je to spôsob, ako zdemokratizovať informácie.
Je to zníženie rozdielov a podpora rovnosti.
Je veľa akademikov, ktorí môžu stavať na výskume
ktorý realizovali iní vedci, ak majú prístup k všetkému výskumu.
Môžete mať najlepších mysliteľov našej generácie,
ktorí žijú v Stredoafrickej republike a nemajú prístup k žiadnemu obsahu.
Takže, ako môžu stavať na existujúcom výskume? Ako môžu pomôcť pohnúť veci vpred rýchlejšie?
A myslím, že presne o tomto je otvorený prístup.
Umožňuje ľuďom, ktorí chcú prístup k poznatkom,
aby sa k nim dostali, a rozvinuli poznanie ďalej.
Myslím, že je skvelé byť vášnivým obhajcom otvoreného prístupu.
Mám však obavy,
keď niekoho vášeň pre otvorený prístup
vedie k tomu, že že nie je ochotný myslieť na náklady,
rovnako ako na prínosy.
Znepokojuje ma, keď sa otvorený prístup stáva náboženstvom
alebo keď sa z neho stane svätožiara,
ktorá vyžaduje, aby ste milovali čokoľvek, nad čo ju umiestnite.
Ak stratíme naše schopnosti, alebo nebodaj našu ochotu kriticky myslieť,
uvažovať o otvorenom prístupe tak kriticky a analyticky
ako o modeli s platbou za prístup, potom už nefungujeme
v oblasti rozumu a vedy; vtedy sa pohybujeme v oblasti náboženstva.
Nemám nič proti náboženstvu, aj ja sám som nábožensky založený,
ale je dôležité, aby sme si ho nemýlili s vedou.
Vidím, ako, najmä ak ste na druhej strane,
sa to zdá byť náboženské. Je tu určite veľa viery, že?
Pre mnohých ľudí je to hnutie založené na viere.
Ale mnoho z najsilnejších častí hnutia pochádza z biomedicínskej literatúry.
Rodičia, alebo členovia rodiny, ktorí nemajú prístup.
A títo hovoria s prvkom svedectva, ktoré je náboženské,
aspoň v hĺbke, nie?
A vo svedectve je skutočná sila a tá je súčasťou evanjelikálnych hnutí.
Môžeme mať intelektuálny rozhovor o inováciách,
alebo vám môžem povedať emocionálny príbeh; čo z toho osloví viac ľudí?
Hnutia potrebujú zahrnúť všetkých. Hnutia sú väčšie ako organizácie;
sú väčšie ako ľudia vtedy keď fungujú, však?
To je dôvod, prečo fungujú: majú aspekt nabaľujúcej sa lavíny.
Pre mňa, dôvod prečo toto robím,
sú výhody pre efektívnosť výskumu.
Chcem vidieť celkové zvýšenie efektívnosti výskumu.
To je môj celkový cieľ.
Ak by ste povedali, že ho dosiahnem cez uzavretú vedu, podporoval by som uzavretú vedu.
Ale táto efektívnosť výskumu prichádza so zvyšovaním kvality,
zvyšovaním inkluzívnosti, rastom diverzity, zlepšovaním inovácií.
Je výhodou, ak je tu viac ľudí, ktorí môžu niečo urobiť.
Máme veľké problémy, ktoré je potrebné riešiť.
Bol som intenzívne zapojený, hlboko zapojený
v prvých dňoch otvoreného prístupu vo vedách o živote.
A naša nádej bola, že otvorený prístup by bol nielen o veľmi významnej zmene v prístupe;
zdalo sa nám úplne šialené, že väčšina výskumov nie je k dispozícii
pre väčšinu ľudí, ktorí ich potrebujú.
Pred niekoľkými rokmi, som navštívil univerzitu v Belehrade
a pred mojou prednáškou som sa stretol so študentmi
a jeden po druhom v miestnosti hovorí
o tom, aký robí výskum,
a čomu sa venuje vo svojej záverečnej práci.
A takmer všetci v miestnosti pracujú na téme implicitného poznania.
A bolo úžasné, že tam bolo toľko študentov
ktorí pracujú na tejto konkrétnej oblasti výskumu, a tak som sa opýtal:
"Prečo to všetci robíte? Ako to, že táto oblasť sa stala taká populárna?"
A okamžitá odpoveď bola: "Máme prístup k literatúre v tejto oblasti."
"Čo tým myslíte?", nechápal som.
"No, existuje úzus, že všetci vedúci výskumníci v tejto oblasti,
všetci dávajú svoje články online. Takže ich môžeme nájsť.
A môžeme vedieť, čo sa deje práve teraz v tejto literatúre
ku ktorej nemôžeme získať prístup v iných subdisciplinách."
Toto ma úplne šokovalo.
Že sa rozhodli, čo študovať, na základe toho, k čomu môžu mať prístup.
Keď som bol riaditeľ knižnice
a urobili sme výrazné škrty v našom predplatnom
z dôvodu rozpočtových obmedzení, tak ako to knižnice robia,
zrealizovali sme sériu fokusových skupín, aby sme zistili, ako sa s tým ľudia vyrovnávajú.
A jeden z ľudí, ktorí ma skutočne oslovili, bol mladý študent, ktorý si robil veľký doktorát z medicíny.
Ten hovoril so svojím školiteľom. A školiteľ mu povedal:
"Sú to zaujímavé oblasti. Čítajte v nich zoširoka."
Študent povedal: "Takže mám čítať zoširoka, ale uvedomujem si, že moja schopnosť čítať zoširoka
je obmedzená tým, akú literatúru mám k dispozícii.
Preto bude téma mojej dizertácie obmedzená tým, čo si môžem dovoliť zaplatiť,
pretože nedokážem čítať materiály, ku ktorým už nemám prístup."
Niektoré z najväčších výziev na svete
v budúcnosti nevyrieši
jedna skupina výskumných pracovníkov.
A vieme, že interdisciplinárny výskum a spolupráca
je spôsob, ako sa dostať k riešeniu rýchlejšie.
A pretože mnohé z tých výziev sú také rozšírené
- čistá voda, potravinovná bezpečnosť, globálne otepľovanie, verejné zdravie -
a je toľko problémov, ktoré je potrebné vyriešiť,
že nie je dôvod, prečo by sme nemali chcieť urobiť všetko, čo môžeme
aby sme podporovali spoluprácu a umožnili, aby sa diala.
Lekárske vedomosti a neuveriteľné skúsenosti možno nájsť v každom ďalekom kúte sveta;
akurát ich nevyužívame príliš často.
Jeden môj priateľ je detský kardiochirurg na Stanforde.
Všimol si, keď navštívil Indiu,
bol v inštitúcii, kde sa teraz lieči 10 krát
viac pacientov ako u neho, a oni dosahujú
takmer rovnako dobré výsledky ako on na Stanforde,
a dokážu to urobiť za 5 až 10 percent nákladov.
A podľa mňa to je geniálne! To je geniálne!
A možno by sme my západnom svete mohli chcieť porozumieť
čo sa deje v Indii, rovnako ako oni chcú vidieť
čo dokážeme urobiť my so všetkými našimi technologickými zázrakmi.
Je jednoduché dospieť k záveru, že veda musí byť otvorená
aby sa mohol diať výskum.
A preto je zvláštne, že ešte nie je otvorená.
Ale sem sme sa skutočne dostali z historických dôvodov.
Odkedy boli založené alebo vytvorené vedecké časopisy v polovici 17. storočia,
autori do nich písali bez nároku na mzdu,
a motivoval ich dopad, nie finančná odmena.
Aby sme lepšie porozumeli výskumnému procesu vycestovali sme tam, kde vznikli vedecké časopisy:
Do Kráľovskej spoločnosti v Londýne.
Volám sa Stuart Taylor a som vydavateľ tu v Kráľovskej spoločnosti.
Kráľovská spoločnosť je britská národná vedecká akadémia.
Bola založená v roku 1660 ako spoločnosť prvotných vedcov,
ako napríklad Robert Hook či Christopher Wren.
Niekoľko rokov po tom, v roku 1665, Henry Oldenburg na tomto obraze,
ktorý bol prvým tajomníkom spoločnosti, založil prvý vedecký časopis na svete
ktorý sa volal Filozofické transakcie.
A to bolo prvýkrát, kedy sa vedecké úspechy a objavy
prvých vedcov formálne zaznamenanali.
A ten časopis v podstate nastavil model
toho, ako dnes chápeme vedecké časopisy.
Štyri hlavné požiadavky sú archivácia, registrácia, šírenie a overovanie.
Takže to znamená, že máte svoj objav spojený s vaším menom a určitým dátumom,
overený vašimi kolegami, šírený medzi ostatnými vedcami,
a archivovaný pre budúcnosť.
Akonáhle vznikli digitálne siete, vedci na nich začali šíriť svoje objavy.
Odvtedy, povedzme od začiatku deväťdesiatych rokov,
akademici začali vážne podporovať otvorený prístup.
Sieť používali nielen na distribúciu vedeckých výsledkov a na výskum,
ale na podporu vedy a na to, aby sa do nej zapojili aj ostatní.
Môže to znieť, že si to vymýšľam,
ale vtedy som naozaj cítil, že nie som sám,
a že ak máte skvelý nápad
alebo urobíte nejaký prelom, chcete mať pocit, že je to preto,
ste mali inšpiráciu alebo pracovali tvrdšie ako ktokoľvek iný,
ale nechcete myslieť na to, že úspech vám zabezpečil privilegovaný prístup k informáciám.
A tak časť môjho zámeru v roku 1991 bolo vyrovnanie podmienok,
to znamená, dať každému prístup k rovnakým informáciám v rovnakom čase,
a nemať tieto, viete, rozdiely v prístupe.
Štyridsať percent všetkých zverejnených článkov v New England Journal of Medicine
- ktorý je preukázateľne
časopis s najväčším impaktom na svete -
ale 40 percent autorov pochádza z okruhu 150 míľ od Bostonu,
kde má New England Journal of Medicine svoje sídlo.
Publikovanie je naozaj hrou pre zasvätených.
Tí z nás, ktorí sú insideri, majú oveľa väčší prístup k publikovaniu a dokonca aj čítaniu,
pretože prichádzame z bohatších inštitúcií.
Výsledkom je, že veľa ľudí trpí
čo je dôsledok aktuálneho systému v akademickej oblasti.
Máme veľa lekárov, ktorí by mali prospech z prístupu k najnovším informáciám
o tom, ako poskytnúť čo najlepšiu starostlivosť svojim pacientom.
Existuje toľko výskumu, ktorý už bol realizovaný.
Je to niekedy absurdné, keď sa pokúšame získať prístup k článku, ktorý bol napísaný v roku 1975.
A stále je za paywallom. Nedáva to žiadny zmysel.
Vedecké časopisy prešli od roku 1665 dlhú cestu.
Dnes sme schopní naraz osloviť mnohých ľudí po celom svete,
takmer nič to nestojí a je to obrovský prínos pre vedcov.
Mnohí autori si myslia, že ak budú publikovať v bežnom časopise,
najmä ak je to dôležitý konvenčný časopis, s vysokou prestížou a impaktom,
vo vysoko kvalitnom konvenčnom časopise, že ich výskum sa dostane ku všetkým
ktorí sa zaujímajú o ich prácu. To však nie je pravda.
Dostane sa ku tým, ktorí majú to šťastie, že pracujú v inštitúcii
ktorá má dosť peňazí na to, aby mala tento časopis predplatený.
A aj keď sú tieto časopisy relatívne najpredávanejšie alebo ak sú tak potrebné,
že sa ich všetky knižnice pokúšajú predplatiť, stále jestvujú knižnice, ktoré sa k nim nedostanú.
A mnoho knižníc už dávno zrušilo predplatné časopisov, ktoré sú kľúčové,
len preto, že nemajú peniaze.
Takže autori získajú výhodu širšieho publika,
a získaním širšieho publika majú výhodu väčšieho vplyvu,
pretože vaša práca nemôže mať vplyv a nie je na nej možné ďalej stavať,
alebo ju citovať alebo inak použiť, pokiaľ o nej ľudia nevedia.
A väčšina vedcov píše kvôli tomu, že chcú mať impakť.
Časť toho, čo robia akademici, je štúdium otázok,
snažia sa získať hlbšie pochopenie toho, čo sa dozvedeli o nejakom fenoméne
a potom ho zdieľajte s ostatnými aby tí ostatní mohli potom povedať:
"A čo tak táto ďalšia vec, si si istý?"
alebo "áno, rád by som to použil nejakým novým spôsobom."
Takže skutočne, veda je rozhovor a jediný spôsob, ako mať rozhovor
je vedieť, čo kto hovorí a aký je základ pre to, čo hovoria.
A tak otvorenosť je základná podmienka, aby veda robila to, čo má robiť.
Je tu jeden z pôvodných mýtov o otvorenom prístupe.
Neexistuje tu žiadne hodnotenie, kvalita je nízka a tak ďalej.
A my vieme,
že keď dáte svoje veci vonku,
ľudia si všimnú, že ak píšete nezmysly,
veľmi rýchlo si to niekto všimne. Ak prehliadnete niečo dôležité,
z hľadiska dôkazu, niekto vás na to upozorní.
Ak nie ste opatrní vo svojich tvrdeniach, alebo vynecháte kus dôležitej literatúry,
niekto vám to povie. A tak vy, ako výskumník,
máte úžitok z týchto postrehov a kritiky a iných vecí,
takže váš výskum preto bude lepší a nie horší!
Ak sa nepohybujete v tomto priestore, nemáte žiadne kontakty,
nemáte predstavu toho, aký dramatický vplyv
majú tieto napätia na každého človeka.
Keď uvidíte, ako EPA [Agentúra na ochranu životného prostredia USA]
odstráni časť webovej stránky klimatických zmenách, existuje skutočný,
konkrétny dôsledok toho, že nemáme informácie.
Je tu veľa bezplatných informácií, a všetci vieme, aké problematické to môže byť.
Len preto, že je to zadarmo, to ešte nemusí byť dobré; len preto, že je to platené, to ešte nemusí byť zlé,
a myslím, že toto napätie bude musieť komunita vždy riešiť.
Samozrejme, v prvých dňoch hnutia otvoreného prístupu,
a časopisov s otvoreným prístupom, toto vnímanie, že publikácie s otvoreným prístupom nie sú kvalitné
bol veľmi dominantné, ale to sa už zmenilo.
Otvorený prístup, pre nás,
vôbec neznamená znevažovanie úrovne recenzovania.
Keď už je reč o recenzovaní, toto bude ešte lepšie.
Systém odmeňovania v mnohých krajinách, v mnohých rozvojových krajinách
stále zrkadlí ten náš, vo Veľkej Británii a v USA.
Nedávno sme urobili prieskum a pýtali sme sa na to, ako naši výskumníci
vnímajú otvorený prístup a veľa z nich, hovorilo:
"Skvelé, otvorený prístup je presne to, čo potrebujeme, potrebujeme
povedať celému svetu o našom výskume. Každý potrebuje prístup. Toto je skvelé."
Avšak, keď sme sa spýtali výskumníkov aké sú ich priority pre časopisy,
kde chceli publikovať svoje výskumy, najdôležitejší bol impakt faktor,
indexovanie a až na konci zoznamu bol otvorený prístup.
Takže hoci hovoria krásne veci o otvorenom prístupe,
bohužiaľ kvôli spôsbom odmeňovania je otvorený prístup bližšie na dne,
pretože stále je pre nich dôležitý kariérny postup.
Otvorený prístup je tu s nami už nejaký čas.
Jeho vplyv nie je taký rýchly, ako som očakával,
a trochu sa obávam: ako rýchlo sa posunieme vpred o ďalších päť rokov?
Existuje dôvod, že vedecké časopisy sú tak
letargické voči zmene?
No, mohli by ste ich nazvať húževnaté [smiech].
Myslím, že existuje určitý stupeň letargie. Ako viete,
akademici sú pravdepodobne najviac konzervatívni ľudia na svete.
Viete, ich výskum môže byť inovatívny,
ale akademické štruktúry sa menia veľmi pomaly.
Akademická obec je veľmi, veľmi konzervatívna.
Je veľmi ťažké meniť veci, vykonať významné systémové zmeny,
v akademickej obci. Náš proces kariérneho postupu
je rovnaký aký bol pred 150 rokmi.
Autori si veľmi dobre uvedomujú, že ich šance na postup,
na možnosť pokračovať v práci, získať finančné prostriedky,
a celé aspekty ich kariéry závisia od toho, kde publikujú.
A táto ich potreba vytvorila istý druh väzenia
v ktorom autori nemôžu mať alternatívny spôsob publikovania
okrem týchto časopisov
u ktorých je najväčšia pravdepodobnosť, že im pomôžu v kariére.
Jedna z veľkých prekážok pre otvorený prístup
je súčasné hodnotenie zdrojov, kariérny postup a všetky tieto veci.
Pretože stále existuje tendencia povedať:
ak publikujete štyri články v časopisoch vyššej triedy,
vyrábate lepší výskum.
Môže byť, že tieto články nikto nebude citovať ani čítať.
Ale impakt faktor časopisu sa prijíma ako náhrada za kvalitu.
A my všetci vieme, že tento podlieha manipulácii a podvodom.
Impakt faktor je v skutočnosti priemerný počet citácií,
ktoré časopis získa, v dvojročnom období.
Faktor dopadu je neprimeraná metrika, ktorá sa z nejakého dôvodu hlboko zakorenila
v systéme hodnotenia a spôsobe, akým hodnotia výskumníkov na celom svete.
Za kabelku Gucci môžete skasovať oveľa viac
ako za kabelku, ktorú ste práve kúpili na ulici.
Impakt faktory pokazili celý systém
vedeckej komunikácie, a to poriadne.
Dokonca aj ich zakladateľ, Eugene Garfield, povedal, že by sa nemali používať týmto spôsobom.
Potom sa musíte zamyslieť, viete, či niečo nie je v poriadku.
A ich klamlivo vedecká povaha, viete,
skutočnosť, že sú presné na tri desatinné miesta,
keď zjavne nie sú, vyvoláva tento pseudovedecký pocit.
Kráľovská spoločnosť, pred pár rokmi, podpísala niečo, čo sa nazývalo
Sanfranciská deklarácia o hodnotení vedy alebo v skratke DORA,
ktorá v podstate vyzýva inštitúcie a financovateľov, aby hodnotili vedcov
spôsobom, ktorý nepoužíva impakt faktor.
Takže oveľa väčší dôraz na recenzie (peer review), a skutočné hodnotenie samotnej práce
namiesto toho, aby ste sa jednoducho spoľahli na metriku,
o ktorej si mnohí ľudia myslia, že je veľmi chybná.
Spôsob, ako riešiť tento problém,
je začať oddeľovať hodnotenie vedcov
od časopisov, v ktorých publikujú.
A ak ste schopní zhodnotiť vedca na základe samotného výskumu,
namiesto toho, v akých časopisoch bol tento výskum uverejnený,
myslím, že potom môžete dovoliť vedcom začať publikovať, viete,
v časopisoch, ktoré poskytujú lepšie služby, lepší prístup, nižšie náklady, všetky tieto veci.
Časopisy, ktoré sú vysoko selektívne, odmietnu prácu, ktorá je úplne publikovateľná a úplne dobrá,
ale oni ju odmietajú, pretože nepredstavuje významný pokrok,
alebo nebude robiť titulky tak, ako ich robí štúdia o nejakom ochorení alebo kmeňových bunkách.
Takže článok je odmietnutý a potom putuje do iného časopisu,
prejde ďalším kolom recenzovania,
a takto môže prejsť aj niekoľko cyklov.
A dôvod vytvorenia časopisu PLOS One bola snaha zastaviť presne toto,
neustály kolotoč plytvania času vedcov, recenzentov, redaktorov,
čo je všetko napokon na úkor vedy a spoločnosti.
Čas, ktorý je potrebný na to, aby článok zhodnotili najlepšie časopisy a možno ho tam nezobrali
a potom musí ísť do iného časopisu,
zablokuje daný kúsok výskumu v časovej slučke.
Je to v záujme tých, ktorí každoročne platia za výskum,
milióny či miliardy dolárov na financovanie výskumu,
aby bol tento výskum otvorene k dispozícii.
Bolo veľa rôznych spôsobov, ako sa k tomuto dopracovať,
a veľa ľudí povedalo, poďme to robiť krok za krokom,
najprv vytvoríme čo sa nazýva zelený otvorený prístup,
kde jednoducho poskytnete prístup k obsahu, ale žiadne používateľské práva, ktoré sú s tým spojené.
Nadácia Gatesovcov povedala: "To je len polovičný prístup,
nám nestačí polovica - ak už to robíme, robme to poriadne."
A naozaj ich chválim, že to nerobili na polovicu.
Majú dosť predvídavosti a úprimne povedané, aj dostatočný výtlak,
aby vyyžadovali, že sa to urobí správne na prvýkrát.
Z perspekvívy našej nadácie sme boli schopní,
prostredníctvom našich finančných prostriedkov, pracovať s našimi príjemcami grantov a povedať,
"Áno, ideme dať vám tieto peniaze a, áno, chceme, aby ste realizovali
vedecký a technický výskum, a priniesli konkrétny výsledok,
ale chceme, aby ste to urobili konkrétnym spôsobom. "
A jeden zo spôsobov, ktorým chceme aby ľudia pracovali, je zabezpečiť,
že výsledky toho, čo robia, budú široko otvorené a prístupné.
A spolu s tým chceme zabezpečiť, že nielenže peniaze, ktoré dáme
priamo na naše investície, na nový vedecký výskum a technológie,
tým ľuďom prinesú hmatateľný prínos,
ale tiež by sme chceli vidieť, že to má multiplikačný efekt, aby informácie
a sa výsledky toho, čo sme financovali, dostali von pre širšie využitie vedeckou komunitou,
aby na tom mohla akademická komunita budovať a urýchliť
a rozšíriť výsledky, ktoré dosahujeme.
- Čo vám príde na myseľ, keď počujete o firme Elsevier?
Ó prepánajána. He-he.
Elsevier je tŕň v päte pre nás v Afrike,
pretože ich ceny sú pre nás príliš vysoké,
nechcú s nimi ísť dole.
Viete, myslím, že môžeme povedať, že Elsevier
do komunity vydavateľov prispieva v skutočnosti dobre.
- Elsevier. Čo vám príde na myseľ?
No, úroveň zisku, ktorá
je podľa mňa bohužiaľ nechutná.
A nie je ju možné podporovať, pretože z pohľadu univerzity,
samozrejme, ide o verejné prostriedky.
Ich licenčné praktiky, ktoré sa určite v priebehu času vyvíjajú.
Viete, ak sa pozrieme na Elsevierovo opätovné použitie alebo obchodné praktiky za posledných 10 rokov,
Myslím, že urobili veľa zmien, ktoré tohoto vydavateľa urobili
viac priateľského voči autorov alebo výskumným pracovníkom.
Takže tu určite existuje vývoj.
Týchto vydavateľov, kedykoľvek tu niečo publikujeme,
to je financované našimi školami. Sú to v podstate verejné peniaze.
Takže platíme peniaze, ale publikácie sú uzatvorené.
Nikdy by som necharakterizoval ako zlého hráča.
Myslím, že robia veľa dobrého na podporu inovácie
a medziodvetvových iniciatív.
Je veľa z dôvodov, prečo sa
ľudia sústreďujú na Elsevier ako na zlú postavu.
Pozrite sa na ich výročnú správu, je to všetko online.
ich zisky idú hore; ich dividendy idú hore; veľmi sa im darí;
minulý rok zarobili niekoľko miliárd libier.
Stará sa náš priemysel o výskumníkov vo všeobecnosti dobre?
Správame sa tak efektívne ako zodpovedná pôrodná asistentka pre tieto dôležité
vedecké koncepty alebo nápady a sprístupňujeme ich svetu
a rozširujeme ich a vraciame investície do komunity? Povedal by som, že áno.
Osobne si myslím že Elsevier
dostáva veľa kritiky;
a niečo z toho si podľa mňa zaslúži.
Tiež si myslím, že urobili veľa inteligentných inovácií v oblasti publikovania
z ktorých sme sa všetci veľa naučili. Spomínam si, keď som prešiel do UC Press,
Po 20 rokoch v komerčnom vydavateľstve som prešla
do neziskového univerzitného tlačového sveta a ukázalo sa, že jedna z hlavných obáv
niektorých zamestnancov bola, že premením UC Press na Elsevier.
To sa samozrejme nestalo. Ale myslím... Teraz vážne,
že tí z nás, ktorí sú v neziskovom vydavateľstve sa môžu skutočne veľa naučiť
od veľkých konkurentov.
Dopredu upozorňujem, že som rok pracovala pre Elsevier;
Tiež som pracovala 15 rokov pre neziskové vedecké spoločnosti.
Bola som vydavateľkou časopisu v obidvoch týchto prostrediach.
Sú to rôzne prostredia. Môj pohľad na komerčných vydavateľov tvarovali
moje skúsenosti vo vedeckej spoločnosti.
Pracovala som pre Americkú astronomickú spoločnosť, kde bolo naše hlavné poslanie
dostať vedu do rúk vedcov
vtedy, keď to chceli a tak, ako to chceli.
Išla som pracovať pre komerčného vydavateľa. Prijali ma do práce;
Myslela som, že budem robiť viac-menej to isté. Ale tá práca bola o niečom inom.
Mala som na starosti riadiť súbor časopisov tak, aby sme dosiahli špecifický zisk.
A to jednoducho nebolo pre mňa a nezodpovedalo to hodnotám, ktoré mám.
Tak som sa vrátila k neziskovému publikovaniu.
Nemyslím si, že oni sú zlí, ale ich cieľ
je vytvoriť zisk svojim akcionárom. Nie sú to organizácie riadené misiou.
A to je v poriadku; sú to obchodné spoločnosti.
Moja otázka je: práve teraz v 21. storočí keď dnes máme tieto ďalšie mechanizmy,
ktoré umožňujú tok vedy, pomáhajú alebo ubližujú?
A rada by som videla, aby upravili svoje modely
tak, aby boli trochu viac užitočné skôr ako škodlivé.
Existujú absolútne spravodlivé kritiky, ktoré je možné smerovať voči Elsevieru.
Existujú spravodlivé kritiky, ktoré je možné smerovať voči PLOS.
Existujú spravodlivé kritiky, ktoré je možné smerovať na kohokoľvek a čokoľvek.
Nesnažím sa posudzovať legitímnosť kritiky podľa toho, na koho smeruje.
Snažím sa posudzovať legitímnosť kritiky podľa jej obsahu.
Ó áno, dobre, len som sa chcel ubezpečiť, že to niekto povedal.
Musím hovoriť o tom, aký druh spoločnosti Elsevier je.
Nepriateľstvo, ktoré voči nim niekedy smeruje, nie je to len o peniazoch;
dôvodom je, aká sú firma...
Sú to činy, ktoré často robia, ktoré sú proti-kolegiálne.
Posielajú žiadosti o vymazanie článkov z academia.edu,
kde akademici zverejnili PDF súbory s časťou svojho výskumu,
a potom boli nútení vymazať ich.
A samozrejme tiež súdny spor proti Sci-Hubu z 2015.
A áno, obe tieto veci boli nezákonné, ale akademickej komunite na tom nezáleží;
v skutočnosti ich takým spôsobom nevníma.
Keď som dostal žiadosť o vymazanie článku, nedostal som
toto upozornenie priamo od spoločnosti Elsevier,
ale poslali ho zástupcovi Princetonu.
V samotnom oznámení sa spomína iba zopár článkov od dvoch akademických pracovníkov v Princetone.
Ak sa pozriete na webové stránky Princetonu, sú tam pravdepodobne stovky, ak nie tisíce
článkov v PDF, ktoré boli publikované v Elseviere.
Takže, prečo sa zamerali len na ten malý počet článkov a len na týchto dvoch výskumníkov?
Neviem to určite, ale mám podozrenie, že skúšajú, čo im prejde.
Elsevieru nič nebráni, aby prehľadali celý web,
našli všetky publikované PDF súbory a rozoslali obrovské množstvo žiadosti o vymazanie
každému, kto porušuje ich licenčnú zmluvu, ale nerobia to.
Myslím si, že dôvodom je, že chcú byť opatrní.
Nechcú vytvoriť vlnu hnevu, ktorá by úplne
odstránila zdroj bezplatnej práce, na na ktorej závisia.
Dôležité je, že keď sa toto stalo, bol som vďačný Princetonu,
že zatlačil naspäť a Elsevier stiahol žiadosť o vymazanie súborov.
Myslím si, že dostali ochutnávku toho, čo by to znamenalo,
ak by naozaj chceli ísť proti mase vedcov ako celku.
Spôsob, akým Elsevier ako organizácia uvažuje, je jednoducho protiklad
toho, ako podľa mňa mnoho akademikov uvažuje o podstate svojej práce.
Poslali sme žiadosti na základe slobodného prístupu k informáciám na každú univerzitu v Spojenom kráľovstve.
Takže v roku 2016 prijal Elsevier 42 miliónov libier z britských univerzít.
Ďalším najväčším vydavateľom bol Wiley; teraz je to 19 miliónov.
Elsevier, Wiley, Springer, Taylor and Francis a Sage
spolu zoberú približne polovicu peňazí a zvyšok si rozdelia ostatní.
Najmä Elsevier je veľkým lobistom v Európskej únii a aj vo Washingtone.
Zamestnávajú veľa zamestnancov, ktorí sú v podstate lobbisti na plný úväzok.
Majú pravidelné stretnutia s vládami na celom svete
aby prezentovali svoj pohľad na vec.
Vydavatelia majú také povedomie,
že publikovanie musí byť veľmi nákladné a že publikovanie vyžaduje publicistov
a redaktorov textu, PR agentov, šéfredaktorov a iných.
Preto veľa akademických inštitúcií, aby to finančne zvládli,
rozhodli sa kupovať výskumné časopisy v balíkoch,
namiesto jednotlivých titulov.
Praktcky každá inštitúcia rokuje,
s každým vydavateľom,
aby získala v podstate všetok výskum od daného vydavateľa
alebo jeho veľkú časť vo veľkoobchodnom formáte.
Takže predplatné balíky,
do ktorých je zapojená väčšina knižníc,
pretože takto môžeme ušetriť viac peňazí,
sú jednoznačne ako káblová televízia.
Dostanete veľa obsahu; možno sa vám nepáčia vždy všetky programy.
Ale ak chcete platiť len jednotlivé tituly,
cena stúpa exponenciálne a nemôžete si to dovoliť.
Takže sme uviazli v zmluvách s obsahom, ktorý môžeme alebo nemusíme potrebovať
aby sme sa pokúsili udržať nižšiu cenu.
Vydavateľ však môže z balíka odstrániť obsah bez upozornenia.
Takže ak sa vydavateľ rozhodne, že nechce, aby mal niekto
určitý obsah vo svojom balíku, môže ho okamžite odstrániť.
To neznamená, že môžete zrušiť zmluvu;
to jednoducho znamená, že už nemáte prístup ani žiadnu kontrolu.
Hoci inštitucionálny prístup k bežnému výskumu väčšinou funguje ako káblové predplatné,
našli sme jednu knižnicu, ktorá sa rozhodla, že bude mať len hmotný obsah.
Hľadali sme spôsob, ako byť hodnotní pre výskumnú komunitu.
Ako by sme mohli pridať hodnotu,
aj keď nemôžeme zvládať
rastúce náklady na elektronické publikácie?
A uvedomili sme si, že by sme mohli priniesť hodnotu
tým, že zostane tlačová knižnica.
- Nemôžu vám vypnúť prístup ku konkrétnym časopisom.
- Nie. To veru nie.
A ak vypnú elektrinu, stále máme prístup k obsahu baterkou.
Na využitie služieb našej knižnice nepotrebujete prihlasovacie meno ani inštitucionálnu príslušnosť.
Sme otvorení pre verejnosť; hoci máme súkromné financovanie, sme verejne dostupní.
Nepotrebujete prihlásenie; prístup má každý.
V modernom svete sa tlačová knižnica zdá byť celkom progresívna.
Možno tak polovica našich problémov pramení z toho, že sme sa zaplietli do digitálnych rokovaní.
Predstavte si trh s káblovou televíziou, kde neviete a nemôžete zistiť,
koľko platí váš sused za rovnaký balík, ako máte vy.
- "Koľko platíte za HBO?" - "Nemôžem ti to povedať,
podpísal som s Comcastom dohodu o mlčanlivosti." Knižnice a univerzity toto robia neustále.
Komerční vydavatelia môžu zachytiť všetko, čo sa nazýva spotrebiteľský prebytok.
Nemusia stanoviť jednotnú cenu, ktorá maximalizuje ich príjmy
alebo zisk, platnú na celom trhu.
Môžu o cene rokovať s každou jednou inštitúciou.
A to je dôležité, pretože je to ako keby ste kupovali zdravotnú starostlivosť
a lekár by sa mohol pozrieť na vaše finančné prostriedky a povedať: "Dobre, ak chcete túto liečbu,"
a vy viete, že lekár si je vedomý, že ste milionár, "tak teda cena je 500 000 dolárov."
A ak ste niekto, kto nemá toľko peňazí,
môžu účtovať menej, ale stále dosahujú dobrú návratnosť.
Mám dojem, že v mnohých ohľadoch funguje vydavateľský trh nejako takto.
Vydavatelia sa môžu pozrieť na základinu, na to aká bohatá je inštitúcia,
koľko platili počas uplynulých desaťročí,
a potom nastaviť cenu na takú úroveň, o ktorej si myslia, že je ešte možná.
Knižnice majú veľkú možnosť voľby.
Knižnice nemusia podpísať tieto zmluvy.
A verejné univerzity, ako napr. Michiganská univerzita
sa snažia byť oveľa transparentnejšie v tom, aké majú výdavky.
A Akademická aliancia Veľkej desiatky, ktorej sme súčasťou,
robí spoločne množstvo transparentnej práce.
Takže som sa vydal na testovanie transparentnosti Veľkej desiatky. Nanešťastie som sa stretol s tým istým.
Vždy som sympatizovala s knihovníkmi, ktorí hromžia proti Elsevieru
a vždy im hovorím "Zrušte zmluvu." A vy ju nezrušíte.
"Nemôžeme zrušiť." Môžete zrušiť, ale musíte urobiť túto voľbu,
a nikto tú voľbu nerobí, a tak Elsevier ostáva silný.
Áno, a myslím že len, viete,
to všetko je len proces rokovania,
je to tradičný faktor
akvizícií v knižniciach,
a je s tým veľa problémov. Ale je to súčasť rokovacieho procesu.
A nevidím, že by sa to zmenilo, pretože...
- Mohla by univerzita ako Rutgers povedať niekomu, koľko za to zaplatili?
- Nie, nemôžeme. Nie. - Pretože ste zmluvne zaviazaní?
- Áno, tak to funguje. takže, znova nie je na mne, aby som sa vyjadrila
k tomuto konkrétnemu aspektu, ale toto je spôsob, ako veci fungujú,
a takto to funguje u všetkých vydavateľov. Nie iba u tých, o ktorých počujete.
Ale je to, viete, neviem s čím by som to mohla porovnať, ale takto veci fungujú,
takže si nemyslím, že by čoskoro nastala nejaká zmena.
Viete, rozumiem, prečo knižnica chce získať konkurenčnú výhodu,
chce preukázať, že získavajú ekonomický prínos,
získavajú väčšiu skupinu obsahu.
A inštitucionálne knižnice sú od seba veľmi odlišné
a niektoré musia naozaj demonštrovať rôzne druhy hodnôt,
ale je to voľba. Knižnice nemusia podpisovať klauzuly o dôvernosti.
Často sa to robí na oplátku za to, čo vyzerá ako konkurenčná výhoda
z krátkodobého hľadiska, ale z dlhodobého hľadiska to nie je konkurenčná výhoda.
Znižuje to transparentnosť cien a zvyšuje riziko, že budete platiť viac,
rovnako ako potenciálne platiť menej.
Je to fraktálne tajomstvo, že? Všetko je obchodné tajomstvo na každej úrovni.
Aká bola cena, kto platil čo, aké sú podmienky. A toto je zámerné.
Zabraňuje to kolektívnemu vyjednávaniu. A všetky tieto veci v podstate udržiavajú
naozaj radikálne nespravodlivý trh.
Niektorí ľudia veria, že v súčasnosti je dosť peňazí
vo vedeckom publikovaní a že ich stačí preusporiadať;
nepotrebujeme nájsť viac peňazí. Musíme len zmeniť spôsob, ako sa investujú.
Existuje rastúca skupina časopisov, ktoré považujú za výhodné
odkloniť sa od ziskovej paradigmy.
Takže v prípade časopisu Lingua / Glossa,
sa stalo to, že táto komunita
výskumných pracovníkov sa rozhodla, že už stačilo
a celá redakčná rada rezignovala. A potom založila ďalší časopis
na neziskovej platforme, s otvoreným prístupom a tak ďalej.
Nie je veľa podobných prípadov, ale tento príklad ukazuje,
že to môže skutočne fungovať. Takže celá komunita alebo vodcovia tejto komunity
- pretože to je v podstate redakčná rada - vodcovia tejto komunity
sa rozhodli odstúpiť kolektívne; všetci zúčastnení rezignovali
a potom založili nový časopis s presne rovnakým zameraním
a s presne rovnakou kvalitou, pretože z čoho pramení kvalita časopisu?
Nie je to pečiatka vydavateľov. Je to vlastne šéfredaktor
a redakčná rada, ktorá robí všetky vedecké rozhodnutia.
Volám sa Johan Rooryck,
Som profesor francúzskej lingvistiky
na Leidenskej univerzite.
A som tiež aj redaktor časopisu.
Najprv som bol 16 rokov redaktorom časopisu Lingua v Elseviere.
V roku 2015 sme sa rozhodli opustiť Elsevier a založiť open access časopis s názvom Glossa,
v podstate je to iba grécky preklad latinského mena, aby sme ukázali kontinuitu.
Takže organizácia Linguy bola taká, že sme mali spolu päť redaktorov, malý redakčný tím:
štyroch spolupracujúcich redaktorov a ja som bol výkonný redaktor.
A potom sme mali redakčnú radu asi 30 ľudí.
Všetko som to pripravil dva roky dopredu,
a Elsevier nevedel nič, až kým sme to nepreklopili.
Takže dva roky, v období 2013-2015, som hovoril s viacerými ľuďmi
na redakčnej rade, ale, samozrejme, všetko pod radarom.
A už som hovoril aj so všetkými členmi môjho redakčného tímu a povedal,
"Pozrite sa, pripravujem túto vec. Ak to urobíme, ste so mnou
alebo nie ste so mnou? Pretože musím vedieť.
Pretože to buď všetci urobíme spoločne alebo nie."
A tak som im všetkým pozrel do očí, a všetci povedali:
áno, ak sa ti to podarí urobiť, ideme na to.
Elsevierova redakčná rada v Lingue, ktorá sa zmenila na ekvivalent s otvoreným prístupom Glossa,
nastavila precedens o tom, ako úspešný a rešpektovaný časopis môže zmeniť
svoj obchodný model a napriek tomu zachovať dôveryhodnosť pre špecifickú oblasť,
kvalitné recenzné konanie, a celkový impakt.
Žijeme v kultúre, ktorá uprednostňuje startupy, inovácie a podnikanie.
A skutočnosťou je, že práve teraz existuje doslova jedna spoločnosť, ktorá dokáže inovovať
v oblasti vedeckej literatúry, a tou je Google.
A Google je skvelý; používam Google pre všetko, ako väčšina ľudí,
ale páčilo by sa mi, keby sme mali stovku firiem, ktoré by súťažili.
Celkom by sa mi páčilo, ak s nimi mohli súťažiť neziskové organizácie a pokúsiť sa
vytvoriť alternatívy, ktoré by povedali: "Viete čo, možno by to nemal byť komerčný produkt;
mala by to byť verejná služba."
Takáto súťaž nie je možná bez otvoreného prístupu.
Takáto súťaž je zabudovaná do princípu otvoreného prístupu.
A vidíte to u veľkých komerčných vydavateľov,
vidíte, že chápu, že toto je vlastne dôležitý argument.
Strčia do obsahu malé slamky do nápojov a vytiahnu malé kúsky obsahu
na ktorých môžete robiť textové dolovanie. Dnes ale vyrábame autá, ktoré dokážu jazdiť samé.
Vy mi hovoríte, že nedokážeme spracovať literatúru lepšie?
Ak sa auto môže riadiť samé vďaka výpočtovej sile, ktorú máme k dispozícii,
a existuje viac konkurenčných spoločností, ktoré vyrábajú samojazdiace autá
ako firiem, ktoré spracúvajú biomedicínsku literatúru
a pomôžu nám rozhodnúť sa, aké lieky máme užívať.
A toto je priamy dôsledok toho, že literatúra je zamknutá.
To je základný ***** problém.
Začali sme sa oslovovať Kongres, aby daňoví poplatníci mali prístup k výsledkom výskumu financovaného daňovými poplatníkmi.
Najčastejšia reakcia pri našich úvodných návštevách bola:
"Chcete povedať, že verejnosť ešte nemá k týmto veciam prístup?"
Nechceli tomu uveriť ani politici. Toto bolo pre nich,
prichádza mi na myseľ slovo "samozrejmosť".
Výskumníci chcú, aby sa ich práce čítali.
Chcú posúvať ďalej objavy a inovácie.
A zatiaľ čo ja trávim veľa času bojom za to,
prečo by mali diela byť otvorené verzus uzavreté,
na konci dňa je jadrom to, či chceme inovácie alebo nechceme inovácie?
A myslím, že existuje jasný argument za otvorenosť na odomknutie inovácií.
Vidíme veľa vynaliezavého odporu zo strany niektorých tradičných vydavateľov.
Ale myslím, že tu tiež zohráva úlohu generačný faktor.
Myslím si, že pre mladšiu generácia vedcov, študentov, akademických pracovníkov,
samotný starý model už nedáva zmysel.
Verejnosť by sa mala hanbiť za to, že dovolila, že takýto model môže existovať.
Dnes máme k dispozícii súbor nástrojov na zdieľanie poznatkov vrátane akademického výskumu,
takým spôsobom, ktorý neexistoval pred 20 rokmi.
Viete, pri našich vzťahoch s akademickým sektorom,
a tým mám na mysli konkrétne príjemcov našich grantov,
pretože poskytujeme granty akademickým inštitúciám, ale prácu
napokon vykonávajú akademici.
Vidím, že je tu oveľa silnejšie ocenenie úlohy otvoreného prístupu k výsledkom ich výskumu.
Viete, oni to vidia ako niečo, čo je pre nich prínosom
aby mali prístup k informáciám, údajom atď.,
ktoré vytvorili iní ľudia, a vnímajú pozitívne,
keď sú informácie a dáta otvorené a prístupné.
Nie som si istá, aké je správne riešenie.
Vlastne, keď hovorím s vydavateľmi, premýšľam,
"Môžem urobiť túto vec? Alebo ju nemôžem urobiť?"
Viete, je toľko otázok týkajúcich sa autorských práv;
existuje toľko otázok o duševnom vlastníctve;
existuje veľa otázok o tom, čo jednotliví autori môžu a nemôžu robiť
ak sa rozhodnú publikovať v konkrétnom časopise.
Mám pocit, že sa vynára množstvo otázok s každou interakciou.
SciHub je zdroj, ktorý zjednodušil vedu.
Tento prepája jednotlivcov s vedeckými zdrojmi, ktoré potrebujú,
vtedy, keď to potrebujú, a zadarmo.
Viete, tí z nás, ktorí pracujeme vo vedeckej komunikácii
zjavne musíme vnímať Sci-Hub
ako poštuchnutie do boku, ktoré hovorí,
"Robte to lepšie."
Musíme sa pozrieť na Sci-Hub a povedať: "Čo by sme mali robiť
inak v oblasti infraštruktúry, ktorú sme vyvinuli
na distribúciu článkov v časopisoch, a na šírenie vedeckých výsledkov?"
Pretože Sci-Hub objavil to tajomstvo. A urobili to pomerne ľahko.
A myslím si, že sa musíme pozrieť na to, čo sa deje so Sci-Hubom,
ako sa vyvíja, kto ho používa, kto naň pristupuje,
a dovoliť, aby bol pre nás lekciou ako robiť veci inak.
Ľudia používajú webové stránky ako Sci-Hub, ktorý považujú za akademický pirátsky zdroj.
Je to ako Napster pre vedecké články.
Viem, že bojovali so spoločnosťou Elsevier, ktorý dosiahol ich zrušenie,
oni sa však proste presunli na inú webstránku. Stále fungujú a sú populárnejší ako kedykoľvek predtým.
Takže, keby som mal poradiť študentom, alebo ľuďom, ktorí nie sú členmi inštitúcií,
ktoré poskytujú prístup k mnohým z týchto časopisov, Sci-Hub je skvelým zdrojom,
a poskytuje ich zdarma. Veľa ľudí nemá pocit viny z používania týchto zdrojov
ako keď prišiel Napster, pretože priemysel v súčasnosti zarába príliš veľa
na ľuďoch, ktorí dávajú samých seba a robia skvelý výskum,
a sú takto využívaní. Takže, aby ste naopak využili vydavateľov
a zadarmo získali články, ktoré sa využívajú na vzdelávanie a rozvoj vecí,
ktoré sa využívajú pre verejné blaho, toto je krok, ktorý je veľa ľudí
ochotných urobiť.
Ani ja nie som úplne proti.
Viete, páčia sa mi také činy, ktoré považujem za občiansku neposlušnosť.
Myslím, že sú dôležité. Myslím, že existuje moment,
kedy by sme o nich mali mať otvorenú diskusiu,
a obávam sa, že v otvorenosti diskusie... neexistujú nuansy.
Je to buď, ako sme počuli, Sci-Hub sa rovná zlo. Proste to tak musí byť.
Sci-Hub je v podstate nezákonný. Je to úplne kriminálna činnosť,
a prečo si niekto myslí, že je v poriadku vziať niekoho duševné vlastníctvo
a v podstate ho ukradnúť?
To mi vadí.
Nie je to len o ľuďoch ktorí nemajú prístup.
Sci-Hub používajú aj ľudia v inštitúciách, ktoré majú plný prístup,
pretože funguje veľmi jednoducho a efektívne.
Čo Sci-Hub ukazuje je úroveň frustrácie medzi mnohými akademikmi
o množstve prípadov, kedy narazia na paywall.
Mám pocit, že sme uprostred akéhosi prechodného obdobia,
a každý chce, aby sa toto obdobie už skončilo. A nikto nechce povedať:
"Viete čo? Nikto z nás naozaj netuší, čo sa stane
v nasledujúcich 15-20 rokoch."
Vieme len to, že sme na okraji presne tej priepasti,
do ktorej spadla hudba s Napsterom. To mi ukazuje Sci-Hub.
Po Sci-Hube by nebol žiadny dopyt, ak by sme poskytovali úspešné služby
alebo ak by úspešné služby poskytol vydavateľský priemysel, všakže?
Zjavne sme vytvorili predpoklady na oboch stranách,
našej aj na strate vydavateľov, ktoré viedli k tomuto okamihu.
A tak teraz vidíte, aky potenciál má systém,
ktorý vám umožní nájsť ľubovoľný článok. Cez Sci-Hub som vyhľadával články môjho otca.
Môj otec zomrel začiatkom tohto roka, bol to nositeľ Nobelovej ceny za prácu na klimatických zmenách.
Snažil som sa vytvoriť archív všetkých jeho článkov, aby som ich mohol dať môjmu synovi.
Nemôže to urobiť! Stálo by to desiatky tisíc dolárov.
Nie som jediný človek, ktorá potrebuje články. Nie som jediný človek, ktorá to robí týmto spôsobom.
Nesnažím sa tie veci redistribuovať.
Doslova z nich robím tlačenú knihu. Proste ich zviažem pre môjho syna.
Aby spoznal svojho starého otca, čo jeho starý otec urobil, pretože si to nebude pamätať.
Toto je zlyhanie trhu. Toto je obrovské zlyhanie trhu.
Priority sa budú meniť.
A verím, že Elsevier je firma plná inteligentných ľudí, ktorí chcú, aby sa robili objavy,
ale nemajú lepší nápad ako pri tom zarobiť peniaze.
A je pre nich smola, že internet je príbeh o odstránení prostredníkov.
Oni sú prostredníkmi, v niektorých prípadoch stoja medzi výskumom a ďalšími objavmi.
Ak je niekoho výskum za paywallom, a zabraňuje mi robiť výskum
v tejto oblasti počas môjho života, koľko ďalších životov musíme čakať,
aby tento evolučný krok urobil niekto iný?
Inovácie sa niekedy dejú, keď je správny človek na správnom mieste v správnom čase,
a jediná vec, ktorú paywall zaistí, že je oveľa menej pravdepodobné, že správna osoba
bude na správnom mieste v tom správnom čase na to, aby sa niečo udialo.
Prepis: Elena Milova, Joshua Conway, anonymný člen lifespan.io
Synchronizácia: Giannis Tsakonas Preklad: Ján Gondoľ