Bio je hladan, sunčan martovski dan.
Šetala sam ulicom u Rigi.
Sećam se da se zima polako primicala kraju.
Još uvek je tu i tamo bilo snega,
ali trotoar je već bio čist i suv.
Ako živite u Rigi,
znate taj osećaj olakšanja koji donose prvi znaci proleća
i više ne morate da bazate kroz bljuzgavicu
od snega i uličnog blata.
Dakle, tako sam uživala u šetnji,
kad sam iznenada primetila šaru na trotoaru ispred mene,
grafit:
bela slova oslikana na tamonosivim ciglama.
Pisalo je:
„Gde je tvoja odgovornost?”
Pitanje me u mestu zaustavilo.
Dok sam stajala tu razmišljajući o njegovom značenju,
primetila sam kako stojim ispred Riginog Centra za socijani rad.
Stoga se činilo kako je autor grafita, ko god on bio,
postavljao ovo pitanje ljudima koji su dolazili da se prijave za socijanu pomoć.
Te zime,
radila sam istraživanje o posledicama finansijske krize na Letoniju.
Kada je globalna finansijsa kriza eruptirala 2008 godine,
Letonija je snažno pogođena kao mala, otvorena ekonomija.
Kako bi sredili finansije,
letonska vlada je odabrala strategiju unutrašnje devalvacije.
Sad, to je u suštini značilo drastično umanjenje budžeta javne potrošnje,
dakle, skresavanje plata radnika u javnom sektoru,
redukovanje državnih službi,
smanjenje naknada za nezaposlene i drugih socijalnih pomoći,
podizanje poreza.
Moja majka je čitav život radila kao profesorica istorije.
Štednja za nju je značila smanjenje plate za 30 procenata
iz čista mira.
A mnogi su bili u njenoj ili goroj situaciji.
Troškovi krize su stavljeni na ramena običnih Letonaca.
Kao rezultat krize i mera štednje,
letonska ekonomija se smanjila za 25 procenata u periodu od dve godine.
Jedino je Grčka pretrpela umanjenje ekonomije
uporedive veličine.
Međutim, dok su Grci mesecima bili na ulicama
organizujući stalne, često nasilne proteste u Atini,
u Rigi je sve bilo tiho.
Ugledni ekonomisti su se prepirali u kolumnama „Njujork tajmsa”
o ovom zanimljivom ekstremnom letonskom eksperimentu
ovog režima štednje
i posmatrali su u neverici
kako to letonsko društvo podnosi.
U to vreme sam studirala u Londonu
i sećam se tamošnjeg pokreta Okupirajmo
i kako se širio od grada do grada,
od Madrida preko Njujorka do Londona,
99 procenata protiv jednog procenta.
Poznata vam je priča.
Ipak, kad sam stigla u Rigu,
ovde nije bilo odjeka Okupirajmo pokreta.
Letonci su prosto trpeli.
„Progutali su žabu”, kako lokalna izreka glasi.
Za moje doktorsko istraživanje,
želela sam da izučavam kako se odnos država-građanin menja u Letoniji
u periodu postsovjetske ere,
a odabrala sam zavod za zapošljavanje
kao mesto istraživanja.
I kako sam stigla tamo u jesen 2011. godine,
shvatila sam da zapravo svedočim iz prve ruke
kako se razvijaju efekti krize
i kako oni koji su njome najviše pogođeni, ljudi koji su izgubili poslove,
reaguju na nju.
Te sam počela da intervjuišem ljude koje sam sretala u zavodu za zapošljavanje.
Svi su imali status onih koji traže posao i nadali su se nekakvoj pomoći od države.
Uskoro sam, pak, otkrila kako je ta pomoć naročite vrste.
Bilo je nešto novčane pomoći,
ali je državna pmoć uglavnom bila u vidu niza socijalnih programa,
a jedan od najvećih sličnih programa se zvao
„Aktivnosti uvećanja konkurentosti”.
U suštini, radilo se o nizu seminara
na koje su podsticali sve nezaposlene da ih pohađaju.
Počela sam da pohađam te seminare s njima.
A količina paradoksa me je zatekla.
Dakle, zamislite:
kriza je u toku,
letonska ekonomija se skuplja,
gotovo da niko ne zapošljava,
a mi smo tu,
u toj malenoj, jako osvetljenoj učionici,
grupa od 15 ljudi,
radimo na spisku naših ličnih snaga i slabosti, naših unutrašnjih demona
za koje nam je rečeno da nas sprečavaju da budemo uspešniji
na tržištu rada.
Dok su najveću lokalnu banku spasavali
a troškove ovog spašavanja su prebacivali na ramena naroda,
mi smo sedeli u krugu i učili kako da duboko dišemo
kada smo pod stresom.
(Diše duboko)
Dok se domovi pod hipotekom zaplenjuju
i na hiljade ljudi je u emigraciji,
nama je rečeno da sanjamo velike snove i da pratimo naše snove.
Kao sociološkinja,
znam da je socijalna politika važan oblik komunikacije
između države i njenih građana.
Poruka ovog programa je bila,
da se izrazim rečima jedne instruktorke:
„Samo to uradite.”
Naravno da je citirala Najki.
Dakle, simbolično, država je slala poruku nezaposlenim ljudima
da moraju da budu aktivniji, moraju vrednije da rade,
moraju da rade na sebi, moraju da savladaju unutrašnje demone,
moraju da budu samouvereniji -
da je nakako to što su nezaposleni njihov lični neuspeh.
Ispaštanje zbog krize
je tretirano kao iskustvo stresa kod pojedinca
s kojim se treba izboriti unutar sopstvenog tela
kroz duboko i pažljivo disanje.
Ovakvi vidovi socijalnih programa koji naglašavaju odgovornost pojedinca
su postali sve uobičajeniji širom sveta.
Oni su deo uspona nečega što sociolog Loik Vakan naziva
„neoliberalnom kentaur državom”.
Kentaur, kao što se možda sećate
je mitsko biće iz antičke grčke kulture,
pola čovek, pola zver.
Ima gornju polovinu koja je ljudska i donju polovinu koja je konjska.
Dakle, kentaur država je država
koja okreće svoj ljudski lik onima koji su na vrhu društvene lestvice
dok su oni na dnu pregaženi,
smrvljeni.
Dakle, oni koji najviše zarađuju i velike firme
mogu da uživaju u srezivanju poreza i drugim politikama podrške,
dok nezaposlene, siromašne
teraju da dokažu da su vredni državne pomoći,
moralno ih disciplinujući,
stigmatizujući kao nedgovorne ili pasivne ili lenje
ili često ih kriminalizujući.
U Letoniji smo imali sličan model kentaur države
čvrsto ukorenjen od '90-ih.
Uzmite, na primer, proporcionalni porez na dohodak
koji smo imali sve do ove godine
koji je išao u prilog onima koji najviše zarađuju,
dok je četvrtina populacije i dalje živela u siromaštvu.
A kriza i mere štednje su pogoršale ove vidove društvene nejednakosti.
I dok je kapital banaka i imućnih zaštićen,
one koji su najviše izgubili
su podučavali lekcijama individualne odgovornosti.
Sad, razgovarajući sa ljudima koje sam upoznala na tim seminarima,
očekivala sam da će da budu ljuti.
Očekivala sam
da će da se opiru ovim lekcijama o individualnoj odgovornosti.
Naposletku, nisu oni krivi za krizu, a ipak su snosili njen glavni teret.
No, dok su ljudi delili svoje priče sa mnom,
iznova i iznova sam bila zatečena
snagom ideje o odgovornosti.
Jedna od ljudi koje sam upoznala je bila Žaneta.
Radila je 23 godine
podučavajući šivenje i ostale zanate u školi strukovnih studija u Rigi.
I sad nakon krize,
škola je zatvorena kao deo mera štednje.
Restruktuiranje obrazovnog sistema je bilo deo uštede javnog novca.
I 10.000 prosvetara širom države je ostalo bez posla,
a Žaneta je bila jedna od njih.
I znam iz onoga što mi je rekla
da ju je gubitak posla stavio u nezgodan položaj;
razvedena je, ima dvoje tinejdžera čiji je jedini staratelj.
Pa ipak, dok smo razgovarale,
rekla mi je kako je kriza istinska prilika.
Kaže, „Ove godine sam napunila pedesetu.
Valjda mi je život uistinu pružio šansu da se osvrnem, zaustavim
jer sam sve ove godine radila bez predaha,
nisam imala vremena za odmor.
I sad sam se zaustavila
i pružena mi je prilika da sve sagledam i odlučim
šta je to što želim
i šta je to što ne želim.
Sve ovo vreme samo šivenje, šivenje, nekako je iscrpljujuće.”
Dakle, Žaneta je postala tehnološki višak nakon 23 godine.
Ali nije pomišljala na protestovanje.
Nije govorila o 99 procenata protiv jednog procenta.
Ona je analizirala sebe.
I razmišljala je pragmatično o tome da otvori malu firmu
u sopstvenoj spavaćoj sobi
gde će da pravi lutkice suvenire za prodaju turistima.
Takođe sam upoznala Ajvarsa u zavodu za zapošljavanje.
Ajvars je bio u kasnim četrdesetim,
izgubio je posao u vladinoj agenciji koja je nadgledala izgradnju puteva.
Na jedan od naših sastanaka, Ajvars je doneo knjigu koju je čitao.
Naslovljenu „Vakcinacija protiv stresa ili psihoenergetski aikido”.
Sad, neki od vas možda znaju da je aikido vrsta borilačke veštine,
dakle, psihoenergetski aikido.
I Ajvars mi je rekao da nakon nekoliko meseci
čitanja i razmišljanja i osvrtanja dok je bio bez posla,
da je razumeo da su njegove trenutne poteškoće njegovo lično delo.
Rekao mi je:
„Sam sam kriv.
Bio sam u psihološkom stanju koje nije bilo dobro za mene.
Ako neko strahuje od gubitka novca, gubitka posla,
postaje sve više pod stresom, sve nervozniji, plašljiviji.
I to im se i desi.”
Tražeći od njega da pojasni,
on je poetično uporedio svoje misli sa divljim konjima koji jure na sve strane,
i rekao je: „Moraš da budeš pastir svojih misli.
Kako bi sve doveo na mesto u materijalnom svetu,
moraš da budeš pastir svojih misli
jer kroz tvoje misli sve ostalo dolazi na svoje mesto.”
„U poslednje vreme,” rekao je, „postalo mi je jasno
da je svet oko mene, sve što mi se dešava,
ljudi koji ulaze u moj život... sve to zavisi direktno od mene.”
Dakle, dok Letonija prolazi kroz ovaj ekstremni ekonomski eksperiment,
Ajvars kaže da njegov način razmišljanja mora da se promeni.
On krivi sebe za ono kroz šta trenutno prolazi.
Pa je preuzimanje odgovornosti, naravno, dobra stvar, zar ne?
Naročito je smisleno
i moralno obojeno u post-sovjetskom društvu
gde se na oslanjanje na državu gleda kao na nesrećno nasleđe
sovjetske prošlosti.
Međutim, slušajući Žanetu i Ajvarsa, kao i ostale,
takođe sam pomislila koliko je okrutno to pitanje -
„Gde je tvoja odgovornost?” -
koliko je iscrpljujuće.
Jer je funkcionisalo kao način da se okrive i umire
oni koji su najviše pogođeni krizom.
Stoga, dok su Grci bili na ulicama, Letonci su progutali žabu
i na desetine hiljada je emigriralo,
a to je još jedan način preuzimanja odgovornosti.
Dakle, jezik, jezik individualne odgovornosti
je postao oblik kolektivnog poricanja.
Sve dok imamo socijalne politike koje tretiraju nezaposlenost
kao neuspeh pojedinca,
a ne ulažemo dovoljno sredstava u programe koji pružaju ljudima stvarne veštine
ili stvaraju radna mesta,
ostajemo slepi za odgovornost autora tih politika.
Sve dok stigmatizujemo siromašne kao nekako pasivne i lenje,
a ne pružamo ljudima istinska sredstva da se izvuku iz siromaštva
osim eimgracije,
poričemo istinske uzročnike siromaštva.
A u međuvremenu,
svi ispaštamo
jer su društveni naučnici pokazali detaljnim statističkim podacima
da ima više ljudi kako sa mentalnim tako i fizičkim zdravstvenim problemima
u društvima sa većim stepenom ekonomske nejednakosti.
Dakle, društvena nejednakost je očito loša ne samo za one sa manjim primanjima,
već i za sve nas
jer živeti u društvu velikih nejednakosti
znači živeti u društvu niskog društvenog poverenja i visoke anksioznosti.
Dakle, tu smo.
Svi čitamo knjige za samopomoć,
pokušavamo da ovladamo navikama,
pokušavamo da prestrojimo mozgove,
meditiramo.
I od pomoći je, naravno, na neki način.
Knjige za samopomoć nam pomažu da budemo optimističniji.
Meditacija može pomoći da se osećamo duhovno povezaniji sa drugima.
Smatram da nam je jednako potrebna
svest o tome šta nas u društvenom smislu povezuje jedne s drugima
jer društvena nejednakost povređuje sve nas.
Stoga su nam potrebne saosećajnije društvene politike
koje su manje usmerene na moralno obrazovanje,
a više na promociju socijalne pravde i jednakosti.
Hvala vam.
(Aplauz)