Hideg, verőfényes márciusi nap volt.
A rigai utcán sétáltam.
A tél lassan már az utolsókat rúgta.
Imitt-amott még hófoltok látszottak,
de a járda már tiszta és száraz volt.
A Rigában élők ismerik a megkönnyebbülés érzését,
amelyet a tavasz első jele vált ki,
mikor már nem kell sáros latyakban caplatnunk
az utcákon.
Élveztem a sétát,
mikor hirtelen felirat ötlött a szemembe a járdán,
egy graffiti:
sötétszürke alapon fehér betűk.
Ez állt ott:
"Hová tűnt a felelősséged?"
A kérdéstől visszahőköltem.
A fölirat jelentésén töprengve rájöttem,
hogy a Rigai Önkormányzat szociális osztálya előtt állok.
Úgy látszik, a graffiti szerzője, bárki volt is,
a segélyért folyamodókhoz intézte kérdését.
Akkor télen
a lettországi pénzügyi válság utóhatását kutattam.
A 2008-ban kitört pénzügyi világválság
a nyílt gazdaságú kis Lettországot erősen megviselte.
A költségvetés egyenesbe hozására
a lett kormány a belső leértékelés stratégiáját választotta.
Ez lényegében a közkiadások drasztikus csökkentését jelentette:
a közszférában dolgozók bérének lefaragását,
a köztisztviselői kar apasztását,
a munkanélküli járadékok és más szociális segélyek visszafogását,
adóemelést.
Anyám egész életében történelemtanárként dolgozott.
A megszorítások miatt fizetése
hirtelen 30%-kal lett kevesebb.
Sokan kerültek hasonló vagy még rosszabb helyzetbe.
A válság költségeit az egyszerű lettekre terhelték.
A válság és a megszorítások hatására
a lett gazdaság két év alatt 25%-kal zsugorodott.
Hasonló gazdasági visszaesést
csak Görögország szenvedett.
Noha a görögök hónapokon át utcára vonultak Athénban,
folyamatosan – olykor erőszakosan – tiltakozva,
Rigában minden csendes volt.
Kiváló közgazdászok vitatkoztak a The New York Times hasábjain
a megszorítások lett rezsimjének
furcsa és szélsőséges kísérletéről.
Hitetlenkedve figyelték,
hogy a lett társadalom ezt mennyire tűri.
Akkoriban Londonban tanultam,
és jól emlékszem az Elfoglaló mozgalomra,
és arra, hogyan terjedt városról városra:
Madridtól New Yorkig és Londonig
a "Mi vagyunk a 99%!" jelszó.
Ismerik a történetet.
Rigába érve viszont
nem volt visszhangja az Elfoglaló mozgalomnak.
A lettek csak tűrtek.
Lenyelték a békát – ahogy mondani szokás.
A doktori kutatásomhoz tanulmányozni akartam,
hogyan változtak a posztszovjet időszakban
a lett állam és polgárai közti kapcsolatok.
Kutatási helyszínnek
a munkanélküli hivatalt választottam.
Amikor 2011 őszén odaérkeztem,
arra jöttem rá, hogy szemtanúja vagyok
a válság hatásainak,
és annak is, hogyan reagálnak rá a válsággal leginkább sújtottak,
akik munkanélkülivé váltak.
Nekiláttam kikérdezni azokat, akikkel a hivatalban találkoztam.
Álláskeresőként voltak nyilvántartva, és az államtól reméltek segítséget.
Hamarosan beláttam, hogy ez sajátságos segítség volt.
Kaptak némi pénzsegélyt,
de az állami segítség többnyire szociális programokban érkezett.
Az egyik ilyen programot
versenyképesség-növelőnek hívták.
Ez szemináriumok sorozatából állt,
melyen a részvételt minden munkanélkülinek ajánlották.
Én is beültem, a többiekkel együtt.
Számos ellentmondás megdöbbentett.
Képzeljék el:
a válság még tart,
a lett gazdaság zsugorodik,
alig van állásokba fölvétel,
mi pedig itt,
ebben a jól megvilágított termecskében,
a 15 fős csoport tagjai
erős és gyenge oldalukat listázzák, és belső démonjaikat veszik sorra,
melyekről azt mondták nekik, hogy miattuk nem elég sikeresek
a munkaerőpiacon.
Miközben a legnagyobb helyi bankot éppen megmentik a csődtől,
és a költségeit a lakosságra terhelik,
mi körbeülve azt tanuljuk,
hogyan lélegezzünk mélyet, mikor stresszelünk.
(Mély belégzés)
Miközben otthonokat foglalnak le nemfizetés miatt,
és ezrek vándorolnak ki,
nekünk azt mondják, hogy álmodjunk nagyot, és kövessük álmainkat.
Szociológusként tudom,
hogy a szociálpolitika fontos formája
az állam és polgárai közti párbeszédnek.
A program jelszava ez volt,
ahogy az egyik oktató megfogalmazta:
"Csak csináld!"
Ő persze a Nike jelszavát idézte.
Az állam képletesen jelszót küldött a munkanélkülieknek:
legyetek tevékenyebbek, dolgozzatok szorgalmasabban,
dolgoznotok kell magatokon, le kell győznötök belső démonjaitokat,
magabiztosabbaknak kell lennetek:
tehát az, hogy munkanélküliek, valahogy az ő kudarcuk.
A válság okozta szenvedéseket az állam úgy kezelte
mint egyéni stressz tapasztalatát,
amellyel testileg úgy kell megbirkózni,
hogy tudatosan mélyet lélegzünk.
Az egyéni felelősséget hangsúlyozó effajta szociális programok
egyre gyakoribbá váltak a világon.
Ezek részei annak a jelenségnek, amit Loïc Wacquant szociológus
"neoliberális kentaurállam"-nak nevez.
A görög mitológiából ismert kentaur,
mint tán tudják,
félig ember, félig állat.
Felső fele ember, az alsó fele ló.
A kentaurállam olyan,
hogy társadalmi ranglétra tetején állóknak emberi arcát mutatja,
de akik a ranglétra aljára szorulnak,
azokat eltiporja.
Így a legnagyobb jövedelműek és a nagytőkések
élvezhetik az adócsökkentéseket és más támogatásokat,
miközben a munkanélküliek, a szegények
csak bizonyítsák be, hogy méltók az állami támogatásra,
erkölcsös életűek;
és felelőtlennek, tunyának, lustának
vagy bűnözőnek bélyegzik őket.
Ilyen kentaurállam létezik
Lettországban az 1990-es évek óta.
Említhetem az egykulcsos jövedelemadót, amely 2019-ig volt érvényben,
hiszen a csúcsjövedelműeket hozta kedvező helyzetbe,
miközben a népesség negyede továbbra is szegénységben él.
A válság és a megszorítások csak tovább rontották a társadalmi egyenlőtlenséget.
Miközben a banktőkét és a tehetősöket védték,
a leginkább kárvallottaknak
az egyéni felelősségükről papoltak.
Mikor a szemináriumokon résztvevőkkel beszélgettem,
arra számítottam, hogy dühösek lesznek.
Azt vártam, hogy szembeszegülnek
az egyéni felelősségről papolással.
A válság végtére is nem az ő hibájuk, mégis ők isszák a levét.
Ahogy elmondták a történeteiket,
lépten-nyomon megdöbbentem,
mennyire hatásos a felelősség fölvetése.
Az egyikük, Žanete,
23 éven át tanított varrást
és egyéb szakmákat a rigai szakmunkásképzőben.
Mikor a válság beütött,
a megszorítások keretében bezárták az iskolát.
Az oktatási rendszer átalakítása a közpénz-megtakarítás része volt.
Az országban 10 000 tanár vesztette el állását,
köztük Žanete is.
Elmondta, hogy állása elvesztése
kétségbeejtő helyzetbe hozta;
elvált, két tizenéves gyerekét egyedül tartja el.
Ennek ellenére, beszélgetésünkben úgy értékelte,
hogy a válság igazi lehetőséget nyújt.
"Idén töltöm be az ötvenet.
Az élet esélyt nyújtott, hogy szétnézzek,
mert a korábbi években megállás nélkül,
látástól vakulásig csak dolgoztam.
Most megálltam,
megvan a lehetőségem, hogy körülnézzek,
és eldöntsem, mit szeretnék,
és mit nem szeretnék.
Mindig csak a varrás; az kimerítő."
Žanetet 23 év után elbocsátották.
De nem készül tiltakozni.
Nem emlegeti, hogy a 99% áll szemben az 1%-kal.
Önmagát elemzi.
Pragmatikusan gondolkodik.
Hálószobájában kisvállalkozást indít:
ajándékbabákat készít turistáknak.
Aivarsszal is találkoztam a munkaközvetítőben.
Aivars közel jár az ötvenhez.
Útépítés-felügyelő volt állami cégnél elbocsátása előtt.
Egyik találkozónkra elhozta az éppen olvasott könyvét:
"Stressz elleni védőoltás, avagy a pszicho-energetikai aikidó".
Tán tudják, hogy az aikidó harcművészeti sport,
így a pszicho-energetikai aikidó is.
Aivars elmondta, hogy mióta munkanélküli,
a hónapokig tartó olvasás, töprengés és mérlegelés után megértette,
hogy mostani nehézségeit ő maga okozza.
Így fogalmaz:
"Magam okoztam.
Olyan lelki állapotban voltam, ami nem tett jót nekem.
Ha valaki attól fél, hogy elveszti pénzét, állását,
attól egyre stresszesebb, bizonytalanabb, félénkebb lesz.
Ez a vég."
Amikor arra kértem, világítsa ezt meg,
gondolatait költőien a szanaszét futó vadlovakhoz hasonlította,
és intett: "Légy gondolataid pásztora!
Hogy az anyagi világban dolgainkat rendbe hozzuk,
gondolataink pásztora kell legyünk,
mert mindent gondolatainkkal hozhatunk rendbe.
Később világossá vált,
hogy környezetem, ami velem történik,
hogy kit engedek közel magamhoz, mindez teljesen tőlem függ."
Ahogy Lettország átvészeli ezt a szélsőséges gazdasági kísérletet,
Aivars szerint az ő gondolkodásmódjának meg kell változnia.
Saját magát hibáztatja a mostani nehézségeiért.
A felelősségvállalás jó dolog, nem?
Különös jelentősége és erkölcsi tartalma van
posztszovjet társadalmakban,
ahol az államban bizakodás
a szovjet múlt sajnálatos öröksége.
Ám amikor Žanetet, Aivarst és másokat hallgatom,
az jár a fejemben, milyen kegyetlen a kérdés:
"Hová tűnt a felelősséged?",
mennyire elítélő.
Mert azokat hibáztatja és csitítja,
akiket a válság a legjobban sújtott.
Mikor a görögök utcára vonultak, a lettek lenyelték a békát,
és tízezrek kivándoroltak;
de az is felelősségvállalás.
A nyelv, az egyéni felelősség nyelve
vált az együttes elutasítás formájává.
Amíg szociálpolitikánk a munkanélküliséget
egyéni kudarcként kezeli,
de nincs elég pénzünk az embereknek valódi szakmát nyújtó programokra
vagy állások létrehozására,
addig nem látjuk a döntéshozói felelősséget.
Amíg a szegényeket tunyának vagy lustának bélyegezzük,
de nem adunk nekik eszközöket, hogy kilábaljanak a szegénységből,
csupán a kivándorlást,
addig letagadjuk a szegénység igazi okait.
Eközben mindnyájan szenvedünk,
mert társadalomkutatók
részletes statisztikai adatokkal mutatták ki,
hogy a gazdaságilag egyenlőtlenebb társadalmakban
sokkal többen küzdenek szellemi és egyúttal testi bajokkal.
A társadalmi egyenlőtlenség nyilván nemcsak a szegényeknek hátrányos,
hanem mindannyiunknak is,
mert erősen egyenlőtlen társadalomban élni
annyit tesz, mint alacsony társadalmi bizalomban és erős szorongásban élni.
Itt tartunk.
Mind olvasunk „segíts magadon” könyveket,
igyekszünk szokásainkon erőt venni,
agyunkat áthuzalozni,
meditálni szoktunk.
Ezek valamelyest segítenek.
A „segíts magadon” könyvek földobnak.
A meditálás által jobban kötődünk lelkileg másokhoz.
Arra van szükségünk, hogy tudatosuljon bennünk,
társadalmilag mi kapcsol minket össze egymással,
mert a társadalmi egyenlőtlenség valamennyiünknek ártalmas.
Több részvétteli szociálpolitikára van szükségünk,
amely nem annyira az erkölcsi oktatásra,
mint inkább a társadalmi igazságosság és egyenlőség előmozdítására irányul.
Köszönöm.
(Taps)