Dacă v-aș ruga să vă închipuiți aerul,
ce v-ați imagina?
Majoritatea oamenilor se gândesc fie la spațiu gol
sau cer senin
sau câteodată la copaci dansând în vânt.
Și apoi îmi amintesc de profesorul meu de chimie, cu șosete foarte lungi,
la tablă,
desenând diagrame tip bule conectate la alte bule,
și descriind cum vibrează și se ciocnesc într-un fel de supă haotică.
Dar serios, tindem să nu ne prea gândim la aer.
Îl observăm mai ales
când apare un fel de intruziune senzorială neplăcută,
ca un miros îngrozitor sau ceva vizibil cum ar fi fumul sau ceaţa.
Dar e tot timpul acolo.
Ne atinge pe toţi acum.
E chiar înăuntrul nostru.
Aerul nostru e imediat, vital şi intim.
Şi totuşi, e uitat aşa uşor.
Deci ce e aerul?
E combinaţia de gaze invizible care învăluie Pământul,
atrase de forţa gravitaţională.
Şi deşi sunt un artist vizual,
mă interesează invizibilitatea aerului.
Mă interesează cum ni-l imaginăm,
cum îl experimentăm
şi cum avem, cu toţii, o abilitate nativă de a-i înţelege materialitatea
prin respiraţie.
Toate formele de viaţă de pe Pământ modifică aerul prin schimbul de gaze,
şi o facem cu toţii chiar acum.
De fapt, de ce nu am începe chiar acum
o uriaşă inspiraţie colectivă?
Sunteţi gata? Inspiraţi. (Inspiră)
Şi expiraţi. (Expiră)
Aerul acela pe care tocmai l-aţi expirat,
l-aţi imbogăţit de o sută de ori cu dioxid de carbon.
Deci aproximativ 5 litri de aer într-o respiraţie, 17 respiraţii pe minut
din cele 525.600 de minute dintr-un an,
rezultă aproximativ 45 de milioane de litri de aer,
îmbogăţit de 100 de ori cu dioxid de carbon,
doar în cazul vostru.
Echivalează cu 18 bazine olimpice de înot.
Pentru mine, aerul e la plural.
E simultan mic cât respiraţia noastră
şi mare cât toată planeta.
Şi e cam greu de imaginat.
Poate e imposibil şi poate nu contează.
Prin practica mea de arte vizuale,
încerc nu atât să reprezint aerul,
cât să îl fac visceral, tactil şi haptic.
Încerc să extind această noţiune a esteticii, cum arată lucrurile,
ca să poată include lucruri ca senzaţia pe care v-o provoacă
pe piele şi în plămâni,
şi sunetul vocilor voastre când trec prin el.
Explorez greutatea, densitatea şi mirosul, dar cel mai important,
mă gândesc mult la poveştile pe care le asociem cu diferite tipuri de aer.
Asta e o piesă pe care am făcut-o în 2014.
Se numește: "Diferite Tipuri de Aer: Jurnalul Unei Plante"
în care recream aerul din diferite ere ale evoluției Pământului
și invitam publicul să îl respire cu mine.
Este surprinzător și extrem de diferit.
Nu sunt un om de știință,
dar savanții atmosferei caută urme
în chimia aerului în geologie,
cam cum rocile pot oxida,
și extrapolează și agregă acea informație,
în așa fel încât să formeze o rețetă
pentru aerul din diferite timpuri.
Apoi eu vin ca artist și preiau rețeta
și îl recreez folosind gazele componente.
M-au interesat mai ales momentele în care,
de exemplu, viața a schimbat aerul,
dar și aerul care poate influența evoluția vieții
ca aerul din era Carboniferă.
E de acum 300-350 de milioane de ani.
E o eră cunoscută drept timpul uriașilor.
Deci pentru prima dată în istoria vieții,
lignina evoluează.
Asta e materia tare din care sunt făcuți copacii.
Deci practic, copacii și-au inventat trunchiurile atunci,
și au devenit mari, mai mari, și mai mari,
și au populat Pământul,
eliberând oxigen, eliberând oxigen, eliberând oxigen,
astfel încât nivelul de oxigen era dublu
față de nivelul de azi.
Acest aer bogat susține insecte enorme:
păianjeni uriași și libelule cu deschiderea aripilor de cam 65 cm.
Pentru respirat, acest aer e foarte curat și proaspăt.
Nu prea are o aromă,
dar dă corpului un impuls energetic subtil.
E foarte bun pentru mahmureli.
(Râsete)
Sau mai este aerul Marii Extincții,
de acum 252.5 milioane de ani,
chiar înainte să evolueze dinozaurii.
Geologic vorbind, perioada e foarte scurtă
între 20 și 200 de mii de ani.
Foarte repede.
E cea mai mare extincție din istoria Terrei,
chiar mai mare ca dispariția dinozaurilor.
85-95% dintre specii au dispărut atunci,
simultan cu o creștere dramatică a nivelului dioxidului de carbon,
iar oamenii de știință conchid
că rezultă din erupții vulcanice simultane
și din efectul de seră galopant.
Nivelurile de oxigen atunci au scăzut sub jumătatea celor de azi,
deci aproximativ 10%.
Cu siguranță aerul acesta nu permite viața
dar e în regulă să îl respiri o dată.
Și e ciudat de reconfortant să îl respiri.
E foarte calmant, e destul de cald
și aroma e un pic ca apa minerală.
Are genul acela de aciditate chiar plăcută
Deci cu toată gândirea aceasta despre aer la trecut,
e destul de firesc să începem sa ne gândim la aerul viitorului.
Și în loc să fim speculativi cu aerul
și să inventăm ceea ce credem că ar putea fi în viitor,
am descoperit acest aer sintetizat de om.
Asta înseamnă că nu apare deloc în natură,
dar e făcut de oameni în laborator
pentru aplicații în diferite industrii.
De ce e aer viitor?
Ei bine, acest aer e o moleculă foarte stabilă,
care va fi practic parte din aer odată ce e eliminat,
pentru 300 sau 400 de ani înainte să fie descompusă.
Asta înseamnă 12 până la 16 generații.
Acest aer al viitorului are niște calități senzoriale.
E foarte greu.
E cam de 8 ori mai greu ca aerul pe care suntem obișnuiți să îl respirăm.
E așa de greu, de fapt, încât când inspiri
orice cuvinte pronunți sunt grele și ele,
deci ți se scurg pe bărbie și cad pe podea
și intră în crăpături.
E aerul care funcționează cam ca lichidele
Acest aer are și o dimensiune etică.
Oamenii au făcut acest aer,
dar e și cel mai puternic gaz de seră
care a fost testat vreodată.
Potențialul de încălzire e de 24000 de ori mai mare ca al dioxidului de carbon,
și are longevitatea a 12 până la 16 generații.
Deci această confruntare etică e principală în munca mea.
(Într-o voce joasă)
Mai are o calitate destul de surprinzătoare.
Îți schimbă dramatic tonul vocii.
(Râsete)
Deci, când începem să ne gândim -- oh! Încă e acolo un pic.
(Râsete)
Când ne gândim la schimbările climatice,
probabil nu ne gândim la insecte gigant și vulcani care erup
sau la voci amuzante.
Imaginile care apar mai degrabă în minte
sunt lucruri ca glaciari topindu-se și urși polari plutind pe aisberguri.
Ne gândim la diagrame și grafice
și nenumărați politicieni vorbind oamenilor de știință purtând geci.
Dar poate e timpul să începem să ne gândim la schimbările climatice
la același nivel visceral la care percepem aerul.
Ca aerul, schimbările climatice sunt simultan la nivelul moleculei,
respirația și planeta.
Sunt imediate, vitale și intime,
în același timp amorfe și cer mult spațiu
Și totuși sunt uitate așa ușor.
Schimbările climatice sunt autoportretul colectiv al umanității,
ne reflectă deciziile ca indivizi,
ca guverne și ca industrii.
Și dacă am învățat ceva studiind aerul,
e că deși se schimbă, persistă.
Poate nu ar întreține viața pe care o știm
dar va întreține ceva.
Și dacă noi suntem o parte vitală a acelei schimbări,
cred că e important să simțim discuția.
Pentru că deși aerul e invizibil,
oamenii lasă o urmă puternică în el.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)