Un lider e serios, categoric, neezitant.
Nu îți arăta oboseala, să ai un răspuns la orice.
[Modul în care muncim]
Numele meu este Dan, sunt partener la o firmă de consultanță mondială.
Însă am și o a doua față:
Carrie Dragshaw,
personajul creat pe Instagram.
În timp ce reflectam la viața mea dublă, mi-am pus următoarea întrebare...
Când adevăratul tu e cam neconvențional,
în ce proporție îl poți lua cu tine la birou?
E autenticitatea pentru unii dintre noi interzisă?
În primii zece ani din carieră
am crezut că e doar un mod în care să fii lider:
categoric şi serios.
Dar eu nu sunt așa.
Așa că am început să mă prefac:
foloseam o voce groasă, controlam mișcările mâinilor.
Sunt genul care se entuziasmează imediat,
așa că m-am temperat.
O voce din capul meu îmi tot spunea:
„Ești prea gay, prea feminin, prea exuberant."
Cineva foarte bine-intenționat mi-a zis:
„Toată lumea știe că ești gay. Și asta e grozav.
Dar nu trebuie să insiști atât de mult.
Apoi: eu, costumat în rochie de balerină de Halloween în 2016.
M-am costumat în personajul meu preferat, Carrie Bradshaw,
crezând că prietenilor mei le va plăcea.
Dar apoi totul a luat-o razna.
Postarea a devenit virală și la început doar mă amuzam.
Primeam mesaje incredibile de la oameni,
despre cât i-a bucurat,
cum au fost încurajați să fie ei înșiși.
Și atunci mi-am zis:
poate e timpul să opresc acea voce din capul meu
și să îmi dau voie să fiu eu însumi.
Apoi lucrurile au scăpat de sub control.
Carrie Dragshaw era peste tot: în „New York Post”, „US Weekly”.
Apoi m-am îngrozit:
„Ce o să creadă șefii mei?
Colegii mă vor respecta ca lider?
Ce o să creadă clienții?
Am crezut că trebuie să caut alt loc de muncă.
Dar apoi, ceva s-a întâmplat, ceva nesemnificativ.
Am primit un mesaj scurt de la șeful meu:
„Wow, Cosmo!”
Și link-ul unui articol proaspăt publicat.
M-a ajutat să pun deoparte vocea speriată
şi să fiu încântat pentru această lume complet nouă,
decât să o las să mă sperie.
Asta e puterea unui om,
uneori ai nevoie de un singur aliat ca să te simți confortabil.
Colegii au început să se comporte diferit.
Au devenit mai deschiși, mai glumeți,
faptul că acum știau cealaltă latură a mea
le-a dat și lor voie să fie ei înșiși.
Credeam că expunerea și vulnerabilitatea
mi-ar strica imaginea în fața colegilor.
Dar s-a întâmplat exact pe dos.
Au trecut doi ani,
niciodată nu aș fi crezut că latura asta nu numai că va fi acceptată,
ba chiar mă va ajuta în carieră.
Sunt un om norocos.
Muncesc în New York,
într-un loc care apreciază creativitatea
şi deja eram bine poziționat în carieră când a început totul.
E posibil să te regăsești, sau poate nu.
Dar toate astea mi-au dat o lecție
despre cât e de important să fii tu însuți la serviciu.
Am pus la îndoială propriile prejudecăți
despre ce înseamnă să ai succes.
Nu exista un anumit mod de a fi lider.
Trebuie să îți găsești punctele forte și să înveți să le amplifici.
Până acum, la o ședință mai dificilă adoptam atitudinea liderului perfect.
Acum pot spune pur și simplu: „Doamne, ce frustrant!"
Putem vorbi despre provocări și efort într-un mod deschis,
decât să pretindem că suntem bine până devine prea târziu.
Ca să îți ascunzi identitatea e nevoie să depui efort.
Gândește-te la energia pe care o consumi prefăcându-te,
dorindu-ți să fii altcineva.
Interesant e un studiu pe această temă ce afirmă
că 93% din cei care își ascund felul de a fi la muncă
totodată cred că organizația pune preț pe incluziune.
Sigur că locul de muncă și vocile noaste interioare ciudate
mai au mult până să ne accepte.
E o mare diferență între a te adapta și a te ascunde.
Și simt că am aflat asta cam târziu.
Personal, folosesc ce am învățat ca o provocare să devin acel aliat
care, asemenea șefului meu,
face oamenii să înțeleagă că e în regulă să fii deschis.
Dacă ești gay, sau poate mândru de locul din care provii,
poate ai o dizabilitate sau ești o persoană religioasă,
vezi cum e să fii tu însuți la muncă.
S-ar putea să fii plăcut surprins.