Možete pitati koga god želite
i reći će vam da su siti borbe za pravdu.
Pripadnici crne rase i LGBT zajednice su siti
toga što su uvek oni ti
koji moraju da se zalažu
i istupaju
čak i kada ih drugi ućutkuju
i potiskuju.
Beli saveznici
i cis saveznici su siti takođe.
Siti toga da im se govori da postupaju pogrešno
ili da ih se ova tema uopšte ni ne tiče.
Ta zasićenost utiče na sve nas.
Zapravo,
verujem da nećemo uspeti
ukoliko ne pristupimo pravdi na drugi način.
Odrasla sam usred pokreta za građanska prava
na rasno segregisanom jugu Amerike.
Kao petogodišnja devojčica
bila sam vrlo zainteresovana za balet.
To je, izgleda, bilo često za petogodišnjakinje '60-ih godina.
Mama me je odvela u školu baleta.
Jednu od onih škola
u kojima profesorke govore o tvom talentu
znajući da nikada nećes postati balerina.
(Smeh)
Kada smo stigle
ljubazno su nam rekli "da ne prihvataju crnce."
Vratile smo se u auto kao da se vraćamo iz prodavnice
u kojoj je nestalo soka od pomorandže.
Ništa nismo rekle.
Samo smo se odvezle do sledeće škole baleta.
Rekli su: „Ne prihvatamo crnce.”
Bogami, bila sam zbunjena.
Pitala sam mamu zašto me nisu želeli.
Odgovorila je:
„Pa, nisu dovoljno pametni da te prihvate,
i ne znaju koliko si sjajna.”
(Ovacije)
(Aplauz i ovacije)
Hm, ja nisam znala šta to znači.
(Smeh)
Međutim, bila sam sigurna da nije dobro,
jer sam primetila u maminim očima.
Bila je ljuta,
izgledalo je kao da je na ivici suza.
Istog trena sam odlučila
da je balet glup.
(Smeh)
Imala sam dosta sličnih iskustava
ali kako sam odrastala
počela sam da se ljutim.
Ne samo zbog rasizma i nepravde,
već i na ljude koji su to posmatrali a ništa nisu rekli.
Zašto nisu beli roditelji u školi baleta rekli
„Ovo je pogrešno.
Pustite devojčicu da pleše."
Ili zašto...
(Aplauz)
Zašto beli klijenti u segregisanim restoranima
nisu rekli: „Hej, to nije ispravno.
Pustite tu porodicu da jede."
Nije mi trebalo mnogo da shvatim
da rasna nepravda nije bila jedina
gde su ljudi u većini ćutali.
Kada bih u crkvi čula homofobičan komentar
podržan biblijskim kontekstom
rekla bih: „Izvinite,
zašto heteroseksualci ne kažu nešto protiv ove gluposti?"
(Aplauz)
Ili...
U sobi punoj bebi bumera i generacije X
koji omalovažavaju generaciju milenijalaca
govoreći da su razmaženi, lenji, puni sebe
rekla bih: „Izvinite,
zašto neko mojih godina ne kaže da je dosta stereotipa?"
(Publika) Da!
(Aplauz)
Uvek sam se zalagala za ova pitanja,
ali zašto nisu i svi ostali?
Moja učiteljica iz petog razreda,
Gđa MekFarland,
naučila me je da je za pravdu potreban saučesnik.
Ali ne bilo kakav.
Rekla je da su nam potrebni neočekivani saveznici
ako želimo da vidimo prave promene.
Mi koji lično doživljavamo nepravdu
moramo da budemo spremni da prihvatimo pomoć,
jer kad je ne prihvatimo,
proces promene traje predugo.
Zamislite da se heteroseksualci i homoseksualci
nisu udružili u borbi za gej brakove.
Ili da predsednik Kenedi
nije bio zainteresovan za pokret za građanska prava?
Većina pokreta u Americi
bi se odložila ili bi zamrla
da nije bilo neočekivanih saveznika.
Ukoliko se isti ljudi zalažu
na isti način kao i uvek,
uvek će postizati iste rezultate.
Znate, saveznici često sede sa strane
i čekaju da ih neko pozove.
Ali šta bi bilo kada bi neočekivani saveznici bili na čelu borbe?
Na primer...
Kada bi crni i izvorni Amerikanci vodili pitanje imigracije?
(Aplauz)
Ili kada bi beli ljudi vodili borbu
da se dovede kraj rasizmu?
(Aplauz i ovacije)
Ili...
Ako bi muškarci vodili borbu za jednake zarade oba pola?
(Aplauz i ovacije)
Ili...
Ako bi heteroseksualci bili na čelu borbe za LGBTQ pitanja?
(Aplauz i ovacije)
I ako bi se osobe sa neoštećenim motornim sposobnostima
borile za hendikepirana lica?
(Aplauz i ovacije)
Možemo da se založimo za pojedina pitanja
i da se borimo
čak i kada nas se problem naizgled ne tiče.
To su, u suštini,
najprimamljiviji problemi.
Dobro, da,
ljudima neće biti jasno otkud vi tu,
ali upravo zbog toga mi koji trpimo nepravdu
moramo da prihvatimo pomoć.
Moramo se boriti protiv nepravde
dostojanstveno.
Kada ljudi bele rase krenu da se bore
za slobodu ljudi crne rase,
oni će morati da prihvate tu pomoć.
I znam da je to teško,
ali to je rad u zajednici
i svi moramo učestvovati.
Jednog dana kada sam bila u vrtiću,
vaspitačica nas je upoznala sa prelepom,
visokom belom ženom, Gđicom En.
Meni je bila najlepša bela žena koju sam ikada videla.
U stvari, ako mogu da budem iskrena,
mislim da je to bio prvi put da sam videla belu ženu u našem vrtiću.
(Smeh)
Gđica En je stala pred nas
i rekla da će početi sa časovima baleta
baš u našem vrtiću
i da je ponosna što će biti naša profesorka baleta.
Bilo je neverovatno.
Odjednom...
(pevušeći) više nisam mislila da je balet glup.
(Smeh)
Sada znam da je Gđica En bila svesna toga
da baletske škole za belu decu ne prihvataju crne devojčice.
Bila je besna zbog toga.
Došla je u naselje u kom žive crna deca
da lično započne časove baleta.
Za to su potrebni ljubav i hrabrost.
(Aplauz)
Stvorila je pravdu
gde je nije bilo.
Svi mi smo preživeli
zahvaljujući dostignućima naših crnih predaka.
Procvetali smo zahvaljujući Gđici En,
jer je bila neočekivani saveznik.
Dodajući svoj glas
i svoje postupke
situacijama za koje smatrate da vas se ne tiču,
zapravo inspirišete druge da urade isto.
Gđica En me je inspirisala
da uvek tražim situacije koje nisu o meni
ali u kojima uviđam nepravdu
i nejednakost.
Nadam se da će inspirisati i vas,
jer da bismo dobili borbu za pravdu
svi ćemo morati da se oglasimo
i da se založimo.
Svi ćemo morati to da uradimo.
Moraćemo
čak i kada je teško
i kada mislimo da nas se ne tiče.
Tiče vas se.
Tiče nas se.
Pravdi smo potrebni svi.
Hvala.
(Aplauz i ovacije)