U Indiji imamo ogromne porodice.
Kladim se da ste svi čuli za njih.
To znači da imamo mnogo porodičnih događaja.
Kao dete, roditelji su me vukli na ove porodične događaje.
Ali najviše sam se radovala
igranju sa mojim rođacima.
Tu je uvek bio jedan ujak
koji bi bio tamo,
uvek spreman, skačući okolo s nama,
imao bi igre za nas,
činio je da se mi deca ludo provodimo.
Ovaj čovek je bio veoma uspešan:
bio je samouveren i moćan.
Onda sam videla ovu čilu i srčanu osobu kako joj se polako urušava zdravlje.
Dijagnozirali su mu Parkinsonovu bolest.
To je bolest koja izaziva degeneraciju nervnog sistema,
što znači da ova osoba, koja je bila nezavisna,
sada ima poteškoća sa aktivnostima, poput ispijanja kafe, zbog drhtanja.
Moj stric je počeo da šeta uz šetalicu,
a kako bi se okrenuo,
bukvalno je morao da ide korak po korak, ovako,
i to je trajalo celu večnost.
Ova osoba koja je bila u centru pažnje
na svakom porodičnom okupljanju,
odjednom se krila iza ljudi.
Krio se od sažaljivog pogleda u očima ljudi.
On nije jedini na svetu.
Svake godine, kod novih 60 000 ljudi dijagnozira se Parkinsonova bolest,
a ovaj broj samo raste.
Kao dizajneri imamo san da svojim dizajnima
rešimo ove višestrane probleme,
jedno rešenje za sve,
ali ne mora uvek da bude tako.
Možete se fokusirati na jednostavne probleme
i za njih stvoriti mala rešenja i na kraju imati veliki uticaj.
Moj cilj nije bio da izlečim Parkinsonovu bolest,
već da obolelim pojednostavim njihove svakodnevne aktivnosti,
i tako napravim razliku.
Prvo sam se fokusirala na drhtanje.
Stric mi je rekao da je prestao da pije kafu ili čaj u javnosti
iz sramote,
tako da sam dizajnirala šolju iz koje se ne prosipa.
Funkcioniše prosto zbog svog oblika.
Zaobljenje na vrhu vraća tečnost svaki put kada imaju drhtanje
i ovo zadržava tečnost u poređenju s normalnom šoljom.
Ključ je u tome da nije obeležena kao proizvod za obolele od Parkinsona.
Izgleda kao šolja koju možete koristiti vi, ja, bilo koja nespretna osoba
i zbog toga je za njih mnogo lakše da je koriste, da se uklope.
Jedan problem je rešen,
ostaje ih još dosta.
Tokom svega ovoga sam ga intervjuisala,
ispitivala ga,
i onda sam shvatila da sam dobijala samo površne informacije,
ili samo odgovore na moja pitanja.
Ali zaista je trebalo da zagrebem dublje da bih imala novu perspektivu.
Pomislila sam, hajde da ga posmatram u svakodnevnim aktivnostima,
dok jede, dok gleda TV.
Dok sam ga zapravo posmatrala dok ide do trpezarijskog stola,
palo mi je napamet, ovaj čovek kome je tako teško da hoda po ravnom,
kako se penje uz stepenice?
Jer u Indiji nemamo prefinjeni eskalator koji vas povede uz stepenice
kao u razvijenim zemljama.
Morate da se popnete uz stepenice.
Rekao mi je:
"Hajde da ti pokažem kako to radim."
Pogledajmo šta sam videla.
Trebalo mu je mnogo vremena da dođe do ovog mesta,
a sve to vreme, ja mislim:
"Bože, hoće li zaista uspeti?
Hoće li zaista uspeti da to uradi bez svoje šetalice?"
I onda...
(Smeh)
I tako se lako okretao.
Tako da - šokirani?
I ja sam bila.
Ova osoba koja nije mogla da hoda po ravnoj površini
odjednom je bila ekspert za penjanje uz stepenice.
Istraživajući ovo, shvatila sam da je tako jer se radi o kontinuiranom pokretu.
Postoji još jedan čovek koji pati od istih simptoma
i koristi šetalicu,
ali kada ga stavite na bicikl,
svi njegovi simptomi nestaju,
jer je to kontinuiran pokret.
Za mene je ključ bio u tome da se prevede ovaj osećaj hodanja po stepenicama
u osećaj hodanja po ravnom.
Isprobali smo mnogo ideja na njemu,
ali konačno je funkcionisala ova. Hajde da pogledamo.
(Smeh)
(Aplauz)
Hodao je brže, zar ne?
(Aplauz)
Ovo zovem iluzijom stepenica,
i zapravo kada se iluzija naglo završila, on se zamrznuo u mestu,
a ovo se zove zamrzavanje hoda.
To se dešava često,
pa zašto ne bismo imali iluziju stepenica u svim njihovim sobama,
kako bi oni imali mnogo više samopouzdanja?
Nije uvek stvar u tehnologiji.
Potrebna su nam rešenja fokusirana na ljude.
Lako sam mogla od toga da napravim projekciju
ili Gugl naočare ili nešto slično.
Ali držala sam se jednostavne odštampane slike na podu.
Ova slika se može staviti u bolnice
kako bi se oni osećali dobrodošlim.
Želim da se svaka osoba obolela od Parkinsonove bolesti
oseća kao moj ujak tog dana.
Rekao mi je da se zbog mene osećao kao onaj stari.
"Pametno" je u današnjem svetu sinonim za visoku tehnologiju,
i svet iz dana u dan postaje sve pametniji.
Ali zašto pametno ne bi moglo biti nešto što je jednostavno i efikasno?
Potrebno nam je samo malo saosećanja i znatiželje
da izađemo, posmatramo.
Ali nemojmo stati tu.
Pronađimo ove složene probleme. Nemojte ih se plašiti.
Slomite ih, razgradite ih na mnogo manje probleme,
i onda za njih nađite prosta rešenja.
Isprobajte ova rešenja, neuspešno ako je to potrebno,
ali sa novim uvidima u to kako da ih poboljšate.
Zamislite šta bismo sve mogli da uradimo ako bismo smislili prosta rešenja.
Kakav bi svet bio kada bismo svi kombinovali svoja prosta rešenja?
Napravimo pametniji svet, ali uz pomoć jednostavnosti.
Hvala vam.
(Aplauz)