Indijoje mes turime dideles šeimas.
Lažinuosi, jog daugelis iš jūsų esate apie tai girdėję.
Tai reiškia, jog yra daug šeimų susitikimų.
Kai buvau vaikas, mano tėvai mane „tempdavosi“ į šiuos šeimos susitikimus.
Tačiau vienas dalykas, kurio visada laukdavau,
buvo žaidimai kartu su savo giminėm.
Ir visada būdavo vienas dėdė,
visada pasiruošęs, šokinėjantis kartu,
turintis mums įvairių žaidimų,
vertęs mus, vaikus, puikiai praleisti laiką.
Šis žmogus buvo nepaprastai sėkmingas:
buvo pasitikintis ir galingas.
Tačiau tada šį tvirtą ir nuoširdų žmogų pamačiau prastėjant jo sveikatai.
Jam buvo diagnozuota Parkinsono liga.
Parkinsono liga yra tokia, kuri priverčia degeneruoti nervų sistemą,
o tai reiškia, jog šiam žmogui, kuris buvo nepriklausomas,
tokie dalykai, kaip gerti kavą, netikėtai pasidaro daug sunkesni dėl drebulio.
Mano dėdė pradėjo naudoti vaikštynę,
o kad pasisuktų
jis turėjo padėti vieną žingsnį neskubant šitaip,
ir tai trukdavo amžinybę.
Taigi šis žmogus, kuris kažkada būdavo dėmesio centre
visuose šeimos susitikimuose,
netikėtai pradėjo slėptis už žmonių.
Jis slėpėsi nuo besigailinčių žmonių akių.
Ir jis ne vienas toks pasaulyje.
Kiekvienais metais, 60 tūkst. žmonių diagnozuojama Parkinsono liga,
ir šis skaičius tik didėja.
Kaip dizaineriai tikimės, jog mūsų projektai išspręs šias įvairias problemas,
vienas sprendimas, kuris išspręs viską,
bet taip neturi būti visada.
Taip pat galima nusitaikyti į paprastas problemas
ir sukurti mažus sprendimus joms ir greitai padaryti didelį poveikį.
Mano tikslas čia nebuvo išgydyti Parkinsono ligą,
bet padaryti jų kasdienes užduotis lengvesnėmis,
ir tuomet padaryti poveikį.
Na, pirmas dalykas į ką nusitaikiau, tai buvo drebulys, taip?
Mano dėdė pasakė, jog nustojo gerti kavą ar arbatą viešumoje
tiesiog dėl drovėjimosi,
todėl aš sukonstravau neišsipilantį puodelį.
Jis veikia puikiai dėl savo formos.
Kreivė viršuje nukreipia skystį atgal kiekvieną kartą prasidedant drebuliui,
taip skystis lieka viduje, palyginti su paprastu puodeliu.
Esmė tame, jog jis nėra pažymėtas kaip sergančiojo Parkinsonu produktas.
Jis atrodo kaip puodukas, kurį gali naudot tu, aš, bet kuris nerangus žmogus,
ir dėl to šis puodelis jiems jiems daug tinkamesnis.
Taigi, viena problema išspręsta,
o liko dar daugybė.
Tuo metu imdavau iš dėdės interviu,
klausinėdavau jo,
tada supratau, jog gaunu tik paviršutinę informaciją
arba tiesiog atsakymus į savo klausimus.
Tačiau man tikrai reikėjo veržtis gilyn, kad susikurčiau naują požiūrį.
Taigi, pagalvojau, na ką, reiktų stebėti jį kasdienėse užduotyse,
kuomet jis valgo, žiūri TV.
Ir tuo metu, kai aš sekiau jį, kuomet jis ėjo iki pietų stalo,
man toptelėjo: jei šiam žmogui sunku vaikščioti ant lygių grindų,
kaip jis užlipa laiptais?
Indijoje neturime įmantrių turėklų, kuriais galima pasiremti lipant į viršų
kaip išsivyščiusiose šalyse.
Čia reikia iš tiesų įkopti laiptus.
Taigi jis man pasakė:
„Aš tau parodysiu, kaip man tai pavyksta.“
Pažiūrėkime, ką aš pamačiau.
Jis užtruko labai ilgai, kad pasiektų šią poziciją
ir kuomet tai vyko, aš galvojau:
„O Dieve, ar jis tikrai tai padarys?
Ar jis tikrai tikrai tai padarys be savo vaikštynės?“
Ir tada ...
(Juokas.)
Ir posūkiai, jam jie buvo lengvi.
Taigi – šokiruoti?
Aš irgi.
Šis žmogus, kuris negalėjo vaikščioti ant lygios žemės,
staiga tapo profesionalas lipant laiptais.
Tyrinėjant tai, aš supratau, jog taip buvo dėl nepertraukiamų judesių.
Yra ir kitas žmogus, kuris turi tuos pačius simptomus,
ir jis naudoja vaikštynę,
bet vos jam atsisėdus ant dviračio,
visi simptomai dingsta,
nes tai yra nepertraukiamas judesys.
Pagrindinis dalykas man buvo perkelti šį laiptų lipimo jausmą
atgal ant plokščios žemės.
Daug visokiausių sumanymų buvo išbandyti su juo,
tačiau galiausiai suveikė šitas dalykas. Pažiūrėkime.
(Juokas.)
(Plojimai.)
Jis ėjo greičiau, tiesa?
(Plojimai.)
Aš vadinu tai laiptų iliuzija,
ir, kai laiptų iliuzija staigiai baigėsi, jis sustingo,
ir tai vadinama eisenos sustingimu.
Tai nutinka dažnai,
kodėl gi nepadarius laiptų iliuzijos, besitęsiančios per visus jų kambarius,
ir leidžiant jiems labiau pasitikėti savimi?
Žinote, technologijos ne visada būna tai.
Ko mums reikia, tai sprendimų, orientuotų į žmogų.
Aš galėjau lengvai tai paversti projekcija,
ar Google akinius, ar kažką panašaus.
Tačiau pasirinkau paprastą atspausdintą piešinį ant žemės.
Šis spaudinys galėtų būti ligoninėse,
kad juos priverstų jaukiau jaustis.
Aš norėčiau, kad kiekvienas Parkinsono liga sergantis pacientas
pasijustų taip, kad mano dėdė tą dieną.
Man pasakė jis, kad priverčiau jį pasijusti kaip anksčiau.
„Protingas“ šiuolaikiniame pasauly tapo sinonimu technologijoms,
ir pasaulis tampa vis protingesnis ir protingesnis diena iš dienos.
Kodėl protingu negali būti kažkas paprasto, bet efektyvaus?
Ko mums reikia, tai truputis empatijos ir šiek tiek susidomėjimo,
išeiti ten, tyrinėti.
Tačiau nesustokime čia.
Suraskite tas sudėtingas problemas. Nebijokite jų.
Padalinkite jas, sumažinkite į mažesnes problemas,
tada suraskite joms paprastą sprendimą.
Išbandykite šiuos sprendimus, klyskite, jei reikia,
bet su nauja įžvalga gerinkite tuos sprendimus.
Įsivaizduokite, ką mes galėtume padaryti, jeigu visi surastume paprastus sprendimus.
Koks pasaulis būtų, jeigu mes sukombinuotume visus šiuos sprendimus?
Padarykime pasaulį protingesnį, bet su paprastumu.
Ačiū.
(Plojimai.)