Nálunk Indiában, nagyon népesek a családok.
Ezt biztosan sokan hallották már.
Ez azt is jelenti, hogy rengeteg családi eseményünk van.
Így gyerekként a szüleim folyton ilyen családi eseményekre hurcoltak.
De egy valamit mindig nagyon vártam,
mégpedig hogy az unokatesóimmal játszhassak.
És mindig volt egy nagybácsi,
aki szintén ott volt,
mindig készen állt a játékra velünk,
játékokat talált ki nekünk,
vele nagyon jó volt az időtöltés.
Ez az ember rendkívül sikeres volt:
magabiztos volt és erőteljes.
Aztán láttam ezt az erős és csupa szív embert, ahogy leromlik az egészsége.
Parkinson-kórt állapítottak meg nála.
A Parkinson-kór az idegrendszer elváltozását okozza,
ami azt jelenti, hogy ennek, az eddig független embernek,
hirtelen nehezére esik például kávét inni a remegés miatt.
A nagybátyám járókeretet használt a járáshoz,
és ahhoz, hogy kanyarodjon,
szó szerint lépésenként kellett mozdulnia, így,
s egy örökkévalóságig tartott.
Szóval ez az ember, aki azelőtt az érdeklődést középpontja volt
minden családi összejövetelen,
hirtelen bujkálni kezdett az emberek elől.
Az emberek szánakozó pillantásától bujkált.
És ezzel nincs egyedül a világon.
Minden évben 60 000 új embert diagnosztizálnak Parkinsonnal,
és ez a szám csak emelkedik.
Tervezőként arról álmodunk, hogy a terveink komplex problémákat oldanak meg,
egy megoldás az összes problémára,
de ennek nem kell mindig így lennie.
Egyszerű problémákat is megcélozhatsz,
amiket kis megoldással győzhetsz le, mely végül nagy hatást kelt.
Így nekem nem a Parkinson gyógyítása volt a célom,
hanem a mindennapi életük feladatainak egyszerűsítése,
azután hatást elérni.
Az első cél a remegés, ugyebár.
A bácsikám nem ivott többé kávét vagy teát mások előtt,
pusztán a szégyen miatt,
így terveztem egy löttyenésálló poharat.
Pusztán formatervezés kérdése.
A tetején lévő görbület a remegés ellenére visszatereli a folyadékot,
így az, a normál pohárral ellentétben, bent marad.
De a lényeg, hogy ezt nem parkinsonosoknak készült termékként jelölik.
Ez egy olyan pohár, ami akármelyikünk kezében is lehetne,
és ezért ők is szívesebben használják, nem feltűnő.
Jó, egy probléma megoldva,
hátra van még egy csomó.
Sokáig faggattam,
kérdezgettem őt,
míg rájöttem, hogy nagyon felületes információkat kapok,
csak válaszokat a kérdéseimre.
De muszáj volt sokkal mélyebbre ásnom, hogy új perspektíva nyílhasson előttem.
Azt gondoltam, hogy megfigyelem őt a mindennapi teendői közben,
amikor eszik, amikor tévézik.
Aztán egyszer, amikor azt figyeltem, hogy lesétál az ebédlőasztalához,
szíven ütött, hogy egy ember, akinek olyan nehezére esik a sík terepen való járás,
miként tud lépcsőzni?
Mert Indiában nincs menő rámpa, ami felliftez a lépcsőn,
mint a fejlett országokban.
Muszáj lépcsőznöd.
Így azt mondta,
"Mindjárt megmutatom, hogy csinálom."
Nézzük meg, hogy mit láttam.
Sokáig készülődött az induló pozícióhoz,
én közben azon gondolkodtam,
"Te jó ég, tényleg le fog ott menni?
Tényleg, de tényleg menni fog járókeret nélkül?"
Aztán...
(Nevetés)
Nézzék, milyen könnyen kanyarodik.
Meglepődtek?
Nos, én is.
Tehát ez az ember, aki nem tud sík terepen járni,
hirtelen profi lépcsőjáró lesz.
Később rájöttem, hogy azért, mert ez egy folyamatos mozgás.
Van egy másik férfi, aki ugyanezektől a tünetektől szenved,
járókeretet használ,
de amint biciklire ül,
a tünetei elillannak,
mert az egy folyamatos mozgás.
Tehát a lényeg, hogy a lépcsőzés érzését át kell fordítani
a sík terepen járásra.
Sok ötletet próbáltunk ki rajta,
de ami végül bevált, az ez volt. Vessenek rá egy pillantást!
(Nevetés)
(Taps)
Gyorsabban sétált, ugye?
(Taps)
Lépcsőillúziónak hívom,
és amint a látvány hirtelen véget ért, ő lefagyott.
Ezt a testtartás lefagyásának hívják.
Ez sokszor megtörténik,
szóval miért ne lehetne lépcsőillúzió mindenhol a szobában,
hogy sokkal magabiztosabbnak érezzék magukat?
Tudják, nem mindig a technológia a lényeg.
Emberközpontú megoldásokra van szükségünk.
Lehetne mindez kivetítve,
vagy Google Glass-szal, vagy ilyesmi.
De ragaszkodtam az egyszerű nyomtatáshoz.
Ezeket fel lehetne használni kórházakban,
hogy úgy érezzék, szívesen látják őket.
Azt szeretném elérni, hogy minden parkinsonos beteg
úgy érezze magát, ahogy a nagybátyám aznap.
Azt mondta, hogy miattam úgy érzi magát, mint régen.
Az "okos" szó a mai világban egyet jelent a high-tech-kel,
és a világ napról napra okosabb lesz.
De miért ne lehetne valami "okos", ami egyszerű, de mégis hatékony?
Csak egy kis empátiára és egy kis kíváncsiságra van szükség,
hogy elinduljunk és megfigyeljünk.
De ne álljunk meg ennyinél!
Találjuk meg ezeket a komplex problémákat! Ne féljünk tőlük!
Bontsuk le őket, szedjük szét kisebb problémákra,
és ezekre találjunk egyszerű megoldásokat!
Teszteljük ezeket, bukjunk el, ha szükséges,
de vonjuk le a következtetéseket!
Képzeljék el, mire lennénk képesek, ha mindannyian egyszerű megoldásokkal élnénk.
Milyen lenne a világ, ha összekapcsolnánk az egyszerű megoldásainkat?
Teremtsünk egy okosabb világot, de egyszerűen.
Köszönöm.
(Taps)