Od oktobra 2018,
Huan Karlos Rivera nije više mogao da priušti
da živi u svom domu u Kopanu, u Hondurasu.
Kako prenose "Jutarnje novosti Dalasa",
banda je uzimala 10 posto njegove zarade iz njegove berbernice.
Njegovu suprugu su napali dok je odlazila na posao u vrtiću.
I bili su zabrinuti zbog bezbednosti njihove mlade kćerke.
Šta su mogli da urade?
Da pobegnu?
Da traže azil u drugoj državi?
Nisu želeli to da urade.
Samo su želeli da žive bezbedno u svojoj zemlji.
Ali njihove opcije su bile ograničene.
Stoga je tog meseca,
Huan Karlos preselio svoju porodicu na bezbednije mesto,
dok se on pridružio grupi migranata na dugom i opasnom putovanju
od Centralne Amerike do posla,
za koji je član porodice rekao da ga čeka u Sjedinjenim Državama.
Do sada smo svi upoznati sa tim šta ih je dočekalo
na američko-meksičkoj granici.
Sve strože i strože kazne za one koji su tu prelazili granicu.
Krivično gonjenje zbog ilegalnog prelaska.
Nehuman pritvor.
A što je najužasnije - razdvajanje porodica.
Ovde sam da vam kažem da je ovakav pristup ne samo pogrešan,
već i nepotreban.
Ovo uverenje da su nehumana sredstva
jedini način da se uspostavi red
je netačan.
I u suštini je ono suprotno tome istinito.
Jedino će humani sistem stvoriti red na granici.
Kada je sigurno, uredno i legalno putovanje u Ameriku dostupno,
veoma malo ljudi bira put koji je nebezbedan,
neuredan i ilegalan.
Sad, cenim ideju
da bi legalna imigracija mogla da reši graničnu krizu
možda zvuči pomalo maštovito.
Ali evo ih dobre vesti:
uradili smo ovo i pre.
Radim na imigraciji već godinama
na Kato Institutu
i drugim istraživačkim centrima u Vašingtonu
i kao viši politički savetnik za republikanskog člana Kongresa,
pregovaram dvostranačku imigracionu reformu.
I video sam iz prve ruke
kako je Amerika implementirala sistem humanog reda na granici
sa Meksikom.
Zove se program gostujućeg radnika.
A evo ih i još bolje vesti:
ovaj uspeh možemo da ponovimo sa Centralnom Amerikom.
Naravno, neki ljudi
će i dalje morati da traže azil na granici.
Ali da bi se razumelo koliko uspešno
bi ovo moglo biti za imigrante poput Huan Karlosa,
shvatite da je do nedavno
skoro svaki imigrant kog je granična policija uhapsila
bio Meksikanac.
Godine 1986. je svaki agent granične patrole
uhapsio 510 Meksikanaca.
I preko jednog dnevno.
Do 2019. ovaj broj je bio samo osam.
To je jedan svaka 43 dana.
Smanjenje od 98 posto.
Pa kuda su to svi Meksikanci otišli?
Najznačajnija promena
je to da su SAD počele da izdaju
stotine hiljada gostujućih radnih viza Meksikancima,
kako bi mogli da dođu legalno.
Hose Vaskez Kabrera je bio među prvim gostujućim meksičkim radnicima
koji je iskoristio prednosti ovog proširenja vize.
Rekao je "Njujork Tajmsu" da je pre njegove vize
počinio zastrašujuće ilegalne prelaske preko granice,
hrabro protiv skoro smrtonosne vrućine i izdajničkog predela.
Jedanput je zmija ubila člana njegove grupe.
Hiljade drugih Meksikanaca takođe nisu uspeli,
umirući od dehidratacije u pustinjama ili utopivši se u Rio Grandeu.
Milioni drugih su uhvaćeni i uhapšeni.
Gostujuće radne vize su zamalo okončale ovaj nehuman haos.
Kao što je Vaskez Kabrera rekao:
"Više ne moram da rizikujem svoj život
da bih izdržavao svoju porodicu.
I kada sam ovde, ne moram da se krijem."
Vize za gostujuće radnike su zapravo smanjile broj ilegalnih prelazaka
više nego broj izdatih viza.
Hose Basilio, drugi meksički gostujući radnik,
je objasnio zašto "Vašington Postu" u aprilu.
Rekao je da uprkos tome što nije dobio vizu ove godine,
ne bi rizikovao sve svoje buduće prilike
prelazeći ilegalno.
Ovo verovatno objašnjava zašto je
od 1996. do 2019.
za svakog gostujućeg radnika primljenog legalno iz Meksika,
došlo do pada od dva hapšenja za one Meksikance koji su prelazili ilegalno.
Sada, tačno je da
meksički gostujući radnici rade neke izuzetno teške poslove.
Beru voće, čiste krabe,
uređuju pejzaže na 40 stepeni.
I neki kritičari smatraju da gostujuće radne vize
zapravo nisu humane
i da su radnici samo zloupotrebljeni robovi.
Ali je Vaskez Kabrera smatrao da je viza gostujućeg radnika oslobađajuća.
Ne robija.
I on je poput skoro svih ostalih gostujućih radnika,
odabrao legalan put umesto ilegalnog, iznova i iznova.
Proširenje vize gostujućeg radnika za Meksikance
je bilo među najznačajnijim humanim promenama
ikada sprovedenim u američkoj imigracionoj politici.
I ta humana promena
je nametnula red haosu.
Pa gde ovo ostavlja ljude iz Centralne Amerike
poput Huan Karlosa?
Pa ljudi iz Centralne Amerike su primili
samo tri posto viza gostujućih radnika izdatih u 2019,
čak iako je njihov udeo u graničnim hapšenjima skočio na 74%.
SAD su izdale samo jednu vizu gostujućeg radnika za ljude
iz Centralne Amerike
za svakih 78 koji su ilegalno prešli granicu 2019.
Stoga ako ne mogu da dobiju papire kod kuće,
mnogi rizikuju,
dolazeći preko Meksika, tražeći azil na granici ili prelaze ilegalno,
čak iako poput Huan Karlosa više vole da dođu da rade.
SAD mogu bolje da urade.
Treba da stvore nove vize za gostujuće radnike,
posebno za ljude iz Centralne Amerike.
Ovo bi podstaklo američke poslodavce
da traže i zaposle ljude iz Centralne Amerike,
plaćajući njihove letove do SAD-a
i odvraćajući ih od ilegalne, opasne putanje ka severu.
Ljudi iz Centralne Amerike bi mogli da stvore uspešne živote kod kuće
bez potrebe da traže azil na granici
ili da prelaze ilegalno,
oslobađajući prezasićen sistem.
Neki ljudi bi mogli reći
da puštanje radnika da idu tamo-ovamo
nikada neće funkcionisati u Centralnoj Americi
gde je velika stopa nasilja.
Ali opet, uspelo je u Meksiku,
čak dok se stopa ubistava u Meksiku utrostručila u prethodnoj deceniji
do višeg nivoa nego u većini Centralne Amerike.
I odgovaralo bi Huan Karlosu,
koji je rekao da uprkos pretnjama
bi samo želeo da živi u Sjedinjenim Državama privremeno,
kako bi zaradio dovoljno novca
da izdržava svoju porodicu u njihovom novom domu.
Čak je predložio da bi program gostujućeg radnika bio jedna od najboljih stvari
da se pomogne ljudima iz Hondurasa poput njega.
Sintija, 29-godišnja samohrana majka troje dece iz Hondurasa,
se izgleda slaže.
Ona je rekla "Vol Strit Žurnalu" da je došla zbog posla,
kako bi izdržavala svoju decu i majku.
Ankete ljudi iz Centralne Amerike koji su putovali kroz Meksiko,
koje je sproveo koledž "Severna Granica" iz Meksika,
potvrđuju da su Huan i Sintija norma.
Većina, ne svi, ali većina zaista dolazi zbog poslova,
čak iako, poput Rivera,
se i suočavaju sa ozbiljnim pretnjama kod kuće.
Koliko bi minimalno plaćen posao pomogao čoveku iz Hondurasa,
poput Huana ili Sintije?
Ljudi iz Hondurasa poput njih zarade
za mesec dana u Americi
koliko bi zaradili radeći čitave godine u Hondurasu.
Nekoliko godina rada u Americi
bi mogle da pokrenu osobu iz Centralne Amerike u višu srednju klasu
gde je lakše susresti se sa bezbednošću.
Ono što nedostaje ljudima iz Centalne Amerike nije želja za radom.
Nije želja da doprinesu američkoj ekonomiji,
da doprinesu životima Amerikanaca.
Ono što im nedostaje je legalna alternativa za azil.
Mogućnost da to urade legalnim putem.
Naravno da novi program gostujućeg radnika
neće 100 posto rešiti ovaj kompleksni fenomen.
Mnogi azilanti će morati i dalje da traže bezbednost
na američkoj granici.
Ali sa smanjenim protokom,
lakše možemo utvrditi načine da se da se nosimo s njima humano.
Ali naposletku,
nijedna jedinstvena politika nije dokazala da je uradila više
kako bi kreirala imigracioni sistem koji je i human i uredan
nego da se radnicima dozvoli legalan dolazak.
Hvala.
(Aplauz)