When I was in the sixth grade, I got into a fight at school.
It wasn't the first time I'd been in a fight,
but it was the first time one happened at school.
It was with a boy who was about a foot taller than me,
who was physically stronger than me
and who'd been taunting me for weeks.
One day in PE, he stepped on my shoe and refused to apologize.
So, filled with anger, I grabbed him and I threw him to the ground.
I'd had some previous judo training.
(Laughter)
Our fight lasted less than two minutes,
but it was a perfect reflection of the hurricane
that was building inside of me
as a young survivor of sexual assault
and as a girl who was grappling with abandonment
and exposure to violence in other spaces in my life.
I was fighting him,
but I was also fighting the men and boys that had assaulted my body
and the culture that told me I had to be silent about it.
A teacher broke up the fight
and my principal called me in her office.
But she didn't say, "Monique, what's wrong with you?"
She gave me a moment to collect my breath
and asked, "What happened?"
The educators working with me led with empathy.
They knew me.
They knew I loved to read, they knew I loved to draw,
they knew I adored Prince.
And they used that information to help me understand
why my actions, and those of my classmate, were disruptive
to the learning community they were leading.
They didn't place me on suspension;
they didn't call the police.
My fight didn't keep me from going to school the next day.
It didn't keep me from graduating; it didn't keep me from teaching.
But unfortunately, that's not a story that's shared by many black girls
in the US and around the world today.
We're living through a crisis in which black girls
are being disproportionately pushed away from schools ---
not because of an imminent threat they pose to the safety of a school,
but because they're often experiencing schools
as locations for punishment and marginalization.
That's something that I hear from black girls around the country.
But it's not insurmountable.
We can shift this narrative.
Let's start with some data.
According to a National Black Women's Justice Institute analysis
of civil rights data
collected by the US Department of Education,
black girls are the only group of girls who are overrepresented
along the entire continuum of discipline in schools.
That doesn't mean that other girls aren't experiencing exclusionary discipline
and it doesn't mean that other girls aren't overrepresented
at other parts along that continuum.
But black girls are the only group of girls
who are overrepresented all along the way.
Black girls are seven times more likely than their white counterparts
to experience one or more out-of-school suspensions
and they're nearly three times more likely than their white and Latinx counterparts
to be referred to the juvenile court.
A recent study by the Georgetown Center on Poverty and Inequality
partially explained why this disparity is taking place
when they confirmed that black girls experience
a specific type of age compression,
where they're seen as more adult-like than their white peers.
Among other things, the study found
that people perceive black girls to need less nurturing,
less protection, to know more about sex
and to be more independent than their white peers.
The study also found
that the perception disparity begins when girls are as young as five years old.
And that this perception and the disparity increases over time
and peaks when girls are between the ages of 10 and 14.
This is not without consequence.
Believing that a girl is older than she is can lead to harsher treatment,
immediate censure when she makes a mistake
and victim blaming when she's harmed.
It can also lead a girl to think that something is wrong with her,
rather than the conditions in which she finds herself.
Black girls are routinely seen as too loud, too aggressive,
too angry, too visible.
Qualities that are often measured in relation to nonblack girls
and which don't take into consideration what's going on in this girl's life
or her cultural norms.
And it's not just in the US.
In South Africa,
black girls at the Pretoria Girls High School
were discouraged from attending school with their hair in its natural state,
without chemical processing.
What did those girls do?
They protested.
And it was a beautiful thing to see the global community for the most part
wrap its arms around girls as they stood in their truths.
But there were those who saw them as disruptive,
largely because they dared to ask the question,
"Where can we be black if we can't be black in Africa?"
(Laughter)
(Applause)
It's a good question.
Around the world,
black girls are grappling with this question.
And around the world,
black girls are struggling to be seen, working to be free
and fighting to be included
in the landscape of promise that a safe space to learn provides.
In the US, little girls, just past their toddler years,
are being arrested in classrooms for having a tantrum.
Middle school girls are being turned away from school
because of the way they wear their hair naturally
or because of the way the clothes fit their bodies.
High school girls are experiencing violence
at the hands of police officers in schools.
Where can black girls be black without reprimand or punishment?
And it's not just these incidents.
In my work as a researcher and educator,
I've had an opportunity to work with girls like Stacy,
a girl who I profile in my book "Pushout,"
who struggles with her participation in violence.
She bypasses the neuroscientific and structural analyses
that science has to offer
about how her adverse childhood experiences inform
why she's participating in violence
and goes straight to describing herself as a "problem child,"
largely because that's the language that educators were using
as they routinely suspended her.
But here's the thing.
Disconnection and the internalization of harm grow stronger in isolation.
So when girls get in trouble, we shouldn't be pushing them away,
we should be bringing them in closer.
Education is a critical protective factor
against contact with the criminal legal system.
So we should be building out policies and practices
that keep girls connected to their learning,
rather than pushing them away from it.
It's one of the reasons I like to say that education is freedom work.
When girls feel safe, they can learn.
When they don't feel safe, they fight,
they protest, they argue, they flee, they freeze.
The human brain is wired to protect us when we feel a threat.
And so long as school feels like a threat,
or part of the tapestry of harm in a girl's life,
she'll be inclined to resist.
But when schools become locations for healing,
they can also become locations for learning.
So what does this mean for a school to become a location for healing?
Well, for one thing, it means that we have to immediately discontinue
the policies and practices that target black girls for their hairstyles or dress.
(Applause)
Let's focus on how and what a girl learns
rather than policing her body in ways that facilitate rape culture
or punish children for the conditions in which they were born.
This is where parents and the community of concerned adults can enter this work.
Start a conversation with the school
and encourage them to address their dress code
and other conduct-related policies as a collaborative project,
with parents and students,
so as to intentionally avoid bias and discrimination.
Keep in mind, though,
that some of the practices that harm black girls most are unwritten.
So we have to continue to do the deep, internal work to address the biases
that inform how, when and whether we see black girls for who they actually are,
or what we've been told they are.
Volunteer at a school
and establish culturally competent and gender responsive discussion groups
with black girls, Latinas, indigenous girls
and other students who experience marginalization in schools
to give them a safe space
to process their identities and experiences in schools.
And if schools are to become locations for healing,
we have to remove police officers
and increase the number of counselors in schools.
(Applause)
Education is freedom work.
And whatever our point of entry is, we all have to be freedom fighters.
The good news is that there are schools
that are actively working to establish themselves
as locations for girls to see themselves as sacred and loved.
The Columbus City Prep School for Girls in Columbus, Ohio, is an example of this.
They became an example the moment their principal declared
that they were no longer going to punish girls for having "a bad attitude."
In addition to building --
Essentially, what they did is they built out a robust continuum
of alternatives to suspension, expulsion and arrest.
In addition to establishing a restorative justice program,
they improved their student and teacher relationships
by ensuring that every girl has at least one adult on campus
that she can go to when she's in a moment of crisis.
They built out spaces along the corridors of the school and in classrooms
for girls to regroup, if they need a minute to do so.
And they established an advisory program that provides girls with an opportunity
to start every single day with the promotion of self-worth,
communication skills and goal setting.
At this school,
they're trying to respond to a girl's adverse childhood experiences
rather than ignore them.
They bring them in closer; they don't push them away.
And as a result, their truancy and suspension rates have improved,
and girls are arriving at school increasingly ready to learn
because they know the teachers there care about them.
That matters.
Schools that integrate the arts and sports into their curriculum
or that are building out tranformative programming,
such as restorative justice, mindfulness and meditation,
are providing an opportunity for girls to repair their relationships with others,
but also with themselves.
Responding to the lived, complex and historical trauma
that our students face
requires all of us who believe in the promise of children and adolescents
to build relationships, learning materials,
human and financial resources and other tools
that provide children with an opportunity to heal, so that they can learn.
Our schools should be places where we respond to our most vulnerable girls
as essential to the creation of a positive school culture.
Our ability to see her promise should be at its sharpest
when she's in the throws of poverty and addiction;
when she's reeling from having been sex-trafficked
or survived other forms of violence;
when she's at her loudest,
or her quietest.
We should be able to support her intellectual
and social-emotional well-being
whether her shorts reach her knees or stop mid-thigh or higher.
It might seem like a tall order in a world
so deeply entrenched in the politics of fear
to radically imagine schools as locations where girls can heal and thrive,
but we have to be bold enough to set this as our intention.
If we commit to this notion of education as freedom work,
we can shift educational conditions
so that no girl, even the most vulnerable among us,
will get pushed out of school.
And that's a win for all of us.
Thank you.
(Applause)
عندما كنتُ في الفصل السادس، أقحمتُ في شجار.
لم تكن المرة الأولى التي أكون في شجار،
ولكنها كانت المرة الأولى التي تحدثُ في المدرسة.
كانت مع فتى أطول مني بقدم،
وأقوى مني جسديًا
وكان يسخر مني منذ أسابيع.
ذات يومٍ وفي فصل التربية الرياضية (PE)، داس على حذائي ورفض الإعتذار.
وامتلأتُ غضبًا، أمسكته وألقيتُ به على الأرض.
كنتُ قد حظيتُ ببعض تدريب الجودو من قبل.
(ضحك)
استمر شجارنا أقل من دقيقتين،
وكان انعكاسًا مثاليًا لثورة الغضب
التي كانت تتفاقمُ في داخلي
كناجية شابة من الاعتداء الجنسي
وكفتاة كانت تتصدى مع التنازل
والتعرض إلى العنف في مجالات أخرى من حياتي.
كنت أتشاجرُ معه،
ولكن كنتُ أتشاجرُ أيضًا مع كل الرجال والفتيان الذين اعتدوا على جسدي
والثقافة التي أخبرتني أن أظل صامتة حيال هذا الموضع.
أنهت معلّم/ــة الشجار
ونادتني مديرة المدرسة إلى مكتبها.
ولم تقل: "ما الذي دهاك يا مونيك؟"
أعطتني دقيقة لألتقط أنفاسي،
وسألت: "ماذا جرى؟"
تعامل المعلمون الذين عملوا معي بعطف.
كانوا يعرفونني.
عرفوا أنني أحببتُ القراءة، وعرفوا أنني أحببتُ الرسم،
وعرفوا أنني عشقتُ المغني برينس.
واستخدموا تلك المعلومات لمساعدتي على فهم
لماذا كانت تصرفاتي وزملائي في الفصل مدمرة
للمجتمع التعليمي الذي يتعاملون معه.
لم يحرمونني من استمرارية التعلّم،
ولم ينادوا الشرطة.
لم يمنعني شجاري من الذهاب إلى المدرسة في اليوم التالي.
ولم يمنعني من التخرج ولا من التدريس.
ولكن للأسف الشديد، هذه ليست القصة المشتركة بين العديد من الفتيات السوداوات
في الولايات المتحدة الأمريكية وحول العالم اليوم.
نعيش كارثة حيث الفتيات السوداوات
يدُفعن بشكلٍ غير ملائم بعيدًا عن المدارس،
ليس بسبب تهديد وشيك تواجهنه بالذهاب بأمان إلى المدرسة،
ولكن بسبب أنهن يجدن المدارس كثيرًا
كمكان للعقاب والتهميش.
وهذا شيء سمعته من الفتيات السوداوات حول العالم.
ولكنه شيء لا يصعبُ التغلب عليه.
نستطيع تحويل هذا المفهوم.
دعونا نبدأ مع بعض البيانات.
وفقًا لتحليلات معهد العدالة القومي للنساء السوداوات
فيما يخص بيانات الحقوق المدنية
المُجمعة عن طريق وزارة التربية والتعليم الأمريكية،
الفتيات السوداوات هن المجموعة الوحيدة اللواتي مُثلن بشكل مفرط
على امتداد التواصل خلال الانضباط في المدارس.
وهذا لا يعني أن الفتيات الأخريات لا يواجهن الانضباط الاستبعادي
ولا يعني أن الفتيات الأخريات لسن ممثلين بشكل مفرط
في الأجزاء الأخرى على امتداد تلك الاستمرارية
لكن الفتيات السوداوات هن المجموعة الوحيدة من الفتيات
اللواتي مثلن بشكل مفرط على طول الطريق.
الفتيات السوداوات هن على الأرجح سبع مرات أكثر من نظيراتهن البيضاوات
اللواتي تواجهن الإيقاف عن التعليم لمرة واحدة أو أكثر
وأنهن ثلاث مرات أكثر من نظيراتهن البيضاوات أو من أصل لاتيني
ليمثلن أمام محكمة الأحداث.
في دراسة حديثة من قبل مركز جورج تاون بشأن الفقر وعدم المساواة
أوضحت جزئيًا لماذا يحدثُ هذا التفاوت
عندما أكدوا أن الفتيات السوداوات
تعانين نوعًا محددًا من ضغوطات التقدم في السن،
حيث ينظرُ إليهن على الأرجح كبالغات أكثر من قريناتهن البيضاوات.
من بين الأمور الأخرى، وجدت الدراسة
أنه ينظرُ إلى الفتيات السوداوات أنهن يحتجن إلى رعاية أقل،
وحماية أقل ومعرفة المزيد حول الجنس
وعليهن أن يكن أكثر استقلالية من قريناتهن البيضاوات.
وجدت الدراسة أيضًا
أن نظرة التفاوت تبدأ عندما تكون الفتيات في سنٍ صغيرة كخمسة أعوام.
ويزداد هذا التفاوت والنظرة مع مرور الوقت
ويصلُ ذروته عندما يكون عمر الفتيات بين 10 إلى 14 عام.
وليس لهذا أية عاقبة.
ويمكنُ أن يقود اعتقاد الفتاة أنها أكبر من عمرها الحقيقي إلى معاملة أقسى،
وتوبيخ فوري عندما ترتكبُ الأخطاء
وإلقاء اللوم على الضحية عندما تتعرض إلى الأذى.
يمكنُ أن يؤدي ذلك أيضًا إلى اعتقاد الفتاة بأن شيئًا غير سليم بها،
بدلًا من التفكير في الظروف التي وجدت نفسها فيها.
ينُظر عادة إلى الفتيات السوداوات أنهن صاخبات جدًا وعدوانيات للغاية
وغاضبات جدًا وواضحات للغاية.
الصفات التي تقاس غالبًا بخصوص الفتيات غير السوداوات
والتي لا تؤخذُ بالحسبان ما الذي يحدثُ في حياة الفتاة
أو في معاييرها الثقافية.
وهذا ليس في الولايات الأمريكية فقط.
في جنوب أفريقيا،
الفتيات السوداوات في مدرسة بريتوريا الثانوية للفتيات
مُنعن من حضور المدرسة وشعرهن في حالتها الطبيعية
دون معالجة كيمائية.
ما الذي قامت به تلك الفتيات؟
قُمنَ بالتظاهر.
وكان شيئًا جميلًا رؤية المجتمع الدولي في معظمه
يساندُ بشدة الفتيات وهن يدافعهن عن طبيعتهن الحقيقية.
ولكن هناك هؤلاء الذين وجدوا الفتيات مزعجات،
لأنهن تجرأن إلى حدٍ كبير لطرح السؤال:
"أين يمكننا أن نكون سوداوات إن لم نكن سوداوات في أفريقيا؟"
(ضحك)
(تصفيق)
إنه سؤال جيد.
حول العالم،
يتصارعُ الفتيات السوداوات مع هذا السؤال.
وحول العالم،
تكافحُ الفتيات السوداوات لكي يراهنَ الآخرين وهن يعملن لنيل حريتهن
ويكافحن لكي يُشملنَ
إلى مشهد الوعد بأن المكان آمن لتوفير التعليم لهن.
في الولايات الأمريكية، الفتيات الصغيرات اللواتي جاوزن سن الحَبو،
يتم اعتقالهن في فصول الدراسة إذا اعتراهن نوبة غضب.
يُمنعنَ فتيات المدرسة المتوسطة عن دخول المدارس
بسبب طريقة ارتدائهن الملابس أو طبيعة شعرهن
أو بسبب طريقة ارتدائهن لملابس ضيقة تناسب أجسادهن.
تواجه فتيات المدارس الثانوية العنف
على يد أفراد الشرطة في المدارس،
أين يمكن للفتيات السوداوات أن يكن سوداوات دون توبيخ أو عقاب؟
وليست هذه الحوادث فقط.
في عملي كباحثة ومعلمة،
سُنحت لي الفرصة للعمل مع الفتيات مثل ستايسي.
الفتاه التي ألمحتُ إليها في كتابي الاستبعاد (Pushout)،
التي تتصارع مع مشاركتها في العنف.
تخطت التحليلات العصبية العلمية والبُنيوية
التي يقدمها العِلم
حول كيف تُخبر تجاربها الطفولية السلبية
عن سبب مشاركتها في العنف
ووصف نفسها في الحال أنها "طفلة مشاكسة"،
هذا إلى حدٍ ما بسبب أن معلميها يستخدمون هذه اللغة
وهم يحرمونها مؤقتًا من التعليم بانتظام.
ولكن إليكم الأمر.
يتفاقمُ عدم التواصل والتقوقع الناجم عن الأذى قويًا عند العزلة.
لذلك، عندما تقع الفتيات في المشاكل، علينا عدم استبعادهن بعيدًا،
علينا التقرب منهن.
التعليم هو عامل حماية مهم
ضد التواصل مع النظام الإجرامي القانوني.
فعلينا أن نكوّن سياسات وممارسات
من شأنها إبقاء الفتيات متصلين بتعليمهن،
بدلًا من استبعادهن بعيدًا عنه.
وهذا هو أحد الأسباب الذي أرغبُ في قولها أن التعليم هو عمل من أجل الحرية.
عندما تشعر الفتيات بالأمان، يمكنهن التعلّم.
وعندما لا يشعرن بالأمان، فإنهن يتشاجرن،
ويتظاهرن ويجادلن ويهربن ولا يتغيرن.
فُطر الدماغ البشري على حمايتنا عندما نشعرُ بالتهديد.
وطالما تبدو المدرسة كتهديد،
أو كجزء من نسيج الأذى في حياة الفتاة،
فإنها ستميلُ إلى المقاومة.
لكن عندما تصبحُ المدارس أماكن تعافي،
فيمكنها أيضًا أن تصبح أماكن تعليمية.
ما الذي يعنيه هذا بالنسبة إلى المدرسة لتصبح مكانًا من أجل التعافي؟
حسنًا، لأمرٍ واحد، يعني هذا أنه علينا أن نوقف فورًا
الشرطة والممارسات التي تستهدفُ الفتيات السُود لتسريحة شعرهن أو ملابسهن.
(تصفيق)
دعونا نركزُ على كيف وماذا تتعلم الفتاة
بدلًا من مراقبة جسدها بوسائل تشجع على ثقافة الاغتصاب
أو معاقبة الأطفال بسبب الظروف التي ولدوا فيها.
هنا حيثُ يمكنُ لأولياء الأمور والمجمتمع والمهتمين البالغين المشاركة في هذا العمل.
ابدأوا نقاشًا مع المدرسة
وشجعوهم للنظر في قانون ارتداء الملابس
أو سياسات أخرى تتعلق بالسلوكيات كمشروع تعاون،
مع أولياء الأمور والطلبة،
من أجل تجنب التحيز والتمييز المقصودين.
وتذكروا مع ذلك،
أن بعض الممارسات التي تؤذي الفتيات السُود ليست مكتوبة في معظمها.
لذلك، علينا مواصلة القيام بالعمل الداخلي العميق لمعالجة التحيزات
التي تخبرنا كيف ومتى وإذا كنا نرى الفتيات السوداوات كما هن في الواقع،
أو كما قيل لنا عنهن.
تطوعوا في المدارس
وأسسوا مجموعات نقاش كفؤة مؤهلة نقافيًا وتستجيبُ للنواحي المتعلقة بنوع الجنس
مع الفتيات السوداوات ومن أصل لاتيني ومن سكان البلاد الأصليين
والطلبة الآخرين ممن يواجهون التهميش في المدارس
لمنحهم المكان الآمن
والتعامل مع هوياتهم وتجاربهم في المدارس.
وإذا أصبحت المدارس أماكن للتعافي،
علينا إزالة موظفي الشرطة
وزيادة عدد المستشارين في المدارس.
(تصفيق)
التعليم هو عمل من أجل الحرية.
ومهما كانت مرحلة مشاركتنا، علينا جميعًا أن نكافح من أجل الحرية.
الأخبار السارة هي أن هناك مدارس
التي تعملُ بفعالية لتأسيس أنفسها
كأماكن للفتيات لرؤية أنفسهن كشيء غير مُباح ومحبوب.
مدرسة مدينة كولومبوس الإعدادية للفتيات في كولومبوس/ ولاية أوهايو هي مثال على ذلك.
أصبحت مثالًا في اللحظة التي أعلنت فيها مديرتهن
أنهم لم يعودوا إلى معاقبة الفتيات بسبب "تصرفات سيئة".
علاوة على التأسيس...
ما قاموا به أساسًا هو الاستمراية القوية
للبحث عن بدائل للإيقاف عن التعليم، والطرد والاعتقال.
علاوة على تأسيس برنامج عدالة إصلاحي،
قاموا بتحسين العلاقات بين معلميهم وطلبتهن
عن طريق ضمان أن لدى كل فتاة على الاقل شخص بالغ في حرم المدرسة
مما يمكنها الذهاب إليه/ـها في حالة تعرضها لأزمة.
قاموا ببناء أماكن على طول ممرات المدرسة وفي الفصول الدراسية
للفتيات لإعادة التجمع في حالة حاجتهن لدقيقة للقيام بذلك.
وأسسوا برنامج إرشادي يقدمُ للفتيات الفرصة
لبدء كل يوم في تعزيز تقدير الذات،
ومهارات التواصل وتحديد الأهداف.
في هذه المدرسة،
يحاولون الاستجابة إلى تجارب الطفولة السلبية
بدلًا من تجاهلها.
يتقربن منهن ولا يبعدونهن بعيدًا.
وكنتيجة، قد تحسنت معدلات تغيبهن عن المدارس وإيقافهن عن التعليم،
وتصلُ الفتيات إلى المدرسة وهن على استعداد للتعلم بشكل متزايد
لأنهن يعلمن أن المعلمين يهتمون بهن.
هذا يهم.
فالمدارس التي تدمجُ الفن مع الرياضة في مناهجها
أو التي تؤسـسُ برامج تحويلية،
مثل العدالة الإصلاحية والفكرية والتأملية،
فهي أي المدارس توفرُ فرصة للفتيات لتحسين علاقاتهن مع الآخرين،
ولكن مع أنفسهن أيضًا.
فالاستجابة إلى الصدمات التاريخية والمعقدة والحية
التي تواجهها طالباتنا
تتطلب منا جميعًا ممن يؤمن بمستقبلٍ واعد للأطفال والمراهقين
لبناء العلاقات والمواد التعليمية
والموارد المالية والبشرية والأدوات الأخرى
التي توفر للأطفال الفرصة للتعافي، وبذلك يمكنهم التعلّم.
يجبُ أن تكون مدارسنا الأمكنة حيثُ نستجيبُ لأكثر الفتيات ضعفًا
وكشيء أساسي لإحداث ثقافة مدرسية إيجابية.
يجبُ أن تكون قدرتنا لرؤية مستقبل الفتاة في ذروتها
عندما تكون تحث تأثير حالة الفقر والإدمان،
وعندما تكون مثقلة الخطى نتيجة المتاجرة بها جنسيًا
أو عندما تنجو من أشكال العنف الأخرى،
عندما تكون صاخبة للغاية،
أو هادئة للغاية.
علينا أن نكون قادرين لدعم فكرها
ورفاهيتها العاطفية الاجتماعية
سواء وصل سروالها إلى ركبتيها أو منتصف فخذيها أو أعلى من ذلك.
قد يبدو الأمر كمهمة عسيرة في العالم
مترسخة بعمق في سياسات الخوف
لتصور المدارس بشكلٍ جذري كأماكن حيثُ يمكنُ للفتيات التعافي والإزدهار،
لكن علينا أن نكون جريئين بما فيه الكفاية لنولي هذا الأمر اهتمامنا.
لو التزمنا بهذا المفهوم للتعليم كعمل من أجل الحرية،
يمكننا تحويل الظروف التعليمية
بطريقة حيث لا يوجد فتاة حتى الأكثر ضعفًا
يتم استبعادها من المدرسة.
ويعتبرُ هذا بمثابة نصر لنا جميعًا.
شكرًا لكم.
(تصفيق)
Όταν πήγαινα στην έκτη τάξη, έμπλεξα σε έναν καβγά στο σχολείο.
Δεν ήταν η πρώτη φορά που καβγάδισα με κάποιον,
όμως ήταν η πρώτη φορά που μου συνέβη στο σχολείο.
Μάλωσα μ' ένα αγόρι που με περνούσε περίπου ένα κεφάλι,
που ήταν δυνατότερο σωματικά από μένα,
και που με ενοχλούσε για ολόκληρες εβδομάδες.
Μία μέρα, την ώρα της γυμναστικής, με πάτησε και αρνήθηκε να ζητήσει συγγνώμη.
Οπότε, τα πήρα στο κρανίο, τον άρπαξα και τον έριξα στο έδαφος.
Είχα κάνει τζούντο παλιά.
(Γέλια)
Ο καβγάς μας κράτησε λιγότερο από δύο λεπτά,
όμως απεικόνιζε τέλεια την οργή
που μαινόταν μέσα μου,
έχοντας υποστεί σεξουαλική κακοποίηση
και ως ένα κορίτσι που πάλευε με την εγκατάλειψη
και την έκθεση στη βία σε πολλές φάσεις της ζωή μου.
Πάλευα μαζί του,
όμως πάλευα και με τους άντρες και τα αγόρια που είχαν κακοποιήσει το σώμα μου
και με την κουλτούρα που μου είπε ότι έπρεπε να σιωπήσω γι' αυτό.
Μια δασκάλα ήρθε και μας χώρισε
και η διευθύντριά μου με κάλεσε στο γραφείο της.
Μα δεν μου είπε, «Μονίκ, τι έχεις πάθει;»
Μου έδωσε χρόνο να ηρεμήσω
και μετά με ρώτησε, «Τι συνέβη;»
Οι καθηγητές μού έδειξαν κατανόηση.
Με γνώριζαν.
Ήξεραν ότι μου άρεσε το διάβασμα, ότι τρελαινόμουν να ζωγραφίζω,
ήξεραν ότι λάτρευα τον Πρινς.
Και χρησιμοποίησαν όλα αυτά για να με βοηθήσουν να καταλάβω,
γιατί οι πράξεις και των δύο μας προκάλεσαν αναστάτωση
στη μαθησιακή κοινότητα που συντόνιζαν.
Δεν με απέβαλαν απ' το σχολείο·
δεν κάλεσαν την αστυνομία.
Ο καβγάς αυτός δεν μου στέρησε την είσοδο στο σχολείο την επόμενη μέρα.
Δεν με εμπόδισε απ' το να αποφοιτήσω· δεν με εμπόδισε απ' το να διδάξω.
Όμως δυστυχώς, δεν είναι η ίδια ιστορία για πολλά μαύρα κορίτσια
στις ΗΠΑ και σε όλον τον κόσμο σήμερα.
Περνάμε μια κρίση, στην οποία τα μαύρα κορίτσια
διώχνονται σε δυσανάλογα ποσοστά απ' τα σχολεία,
όχι επειδή απειλούν άμεσα την ασφάλεια του σχολείου,
μα επειδή τα σχολεία αποτελούν για εκείνες
έναν τόπο τιμωρίας και περιθωριοποίησης.
Αυτό είναι κάτι που ακούω συχνά από μαύρα κορίτσια σε όλη τη χώρα.
Μα δεν είναι ανυπέρβλητο.
Μπορούμε να το ανατρέψουμε.
Ας αρχίσουμε με μερικά δεδομένα.
Το Διεθνές Ινστιτούτο Δικαιοσύνης Των Μαύρων Γυναικών, αναλύοντας
δεδομένα πολιτικών δικαιωμάτων
που συλλέχτηκαν από το Υπουργείο Παιδείας των ΗΠΑ,
έδειξε ότι τα μαύρα κορίτσια είναι η μόνη ομάδα που υπερεκπροσωπείται
σε ολόκληρο το συνεχές της πειθαρχίας στα σχολεία.
Αυτό δεν σημαίνει ότι τα άλλα κορίτσια δεν τιμωρούνται με αποκλεισμό
και δεν σημαίνει ότι τα άλλα κορίτσια δεν υπερεκπροσωπούνται
σε άλλες φάσεις αυτού του συνεχούς.
Όμως τα μαύρα κορίτσια είναι η μόνη ομάδα
που υπερεκπροσωπείται σε όλο το φάσμα.
Σε σχέση με τις λευκές συνομίληκές τους, έχουν επτά φορές περισσότερες πιθανότητες
ν' αποβληθούν μία ή περισσότερες φορές απ' το σχολείο,
και έχουν σχεδόν τρεις φορές πιο πιθανό σε σχέση με τις λευκές και τις λατίνες
να παραπεμφθούν στο δικαστήριο ανηλίκων.
Μια πρόσφατη έρευνα από το Κέντρο Πενίας και Ανισότητας της Τζόρτζταουν
εξήγησε μερικώς γιατί γίνεται αυτή η διάκριση,
όταν επιβεβαίωσαν ότι τα μαύρα κορίτσια βιώνουν
μια συμπίεση της ηλικίας τους,
που, σε σχέση με τις λευκές συνομίλικες τις αντιμετωπίζουν σαν ενήλικες.
Ανάμεσα σε άλλα ευρήματα, η μελέτη εντόπισε
ότι οι άνθρωποι θεωρούν ότι τα μαύρα κορίτσια χρειάζονται λιγότερη φροντίδα,
λιγότερη προστασία, περισσότερη γνώση γύρω απ' το σεξ
και να είναι πιο ανεξάρτητες απ' τις λευκές συνομίληκές τους.
Η μελέτη διαπίστωσε ακόμα
ότι η διάκριση αρχίζει περίπου όταν τα κορίτσια είναι πέντε χρονών.
Και ότι αυτές οι αντιλήψεις και οι διακρίσεις αυξάνονται με τον καιρό
και κορυφώνονται όταν τα κορίτσια είναι 10 έως 14 χρονών.
Αυτό όμως επιφέρει συνέπειες.
Εάν ένα κορίτσι θεωρείται ότι είναι πιο ώριμο, μπορεί ν' αντιμετωπιστεί σκληρά,
να την επιπλήξουν με το παραμικρό λάθος
και να την ενοχοποιήσουν όταν αυτή είναι θύμα.
Αυτό μπορεί να οδηγήσει ένα κορίτσι να νομίζει ότι αυτή έχει το πρόβλημα,
και όχι οι συνθήκες γύρω της.
Τα μαύρα κορίτσια συνεχώς αντιμετωπίζονται σαν πολύ ενοχλητικά, πολύ επιθετικά,
πολύ θυμωμένα, πολύ έντονα στο μάτι.
Αυτά τα χαρακτηριστικά αξιολογούνται σε σχέση με όσες δεν είναι μαύρες
και δεν λαμβάνονται υπόψη όταν ένα κορίτσι αντιμετωπίζει προβλήματα στη ζωή του
ή με τα «πρέπει» της κουλτούρας του.
Και αυτό δεν συμβαίνει μόνο στις ΗΠΑ.
Στη Νότια Αφρική,
τα μαύρα κορίτσια στο Λύκειο Θηλέων της Πρετόρια,
αποτρέπονται από το να πηγαίνουν σχολείο με τα μαλλιά στη φυσική κατάστασή τους,
χωρίς την εφαρμογή χημικών.
Τι έκαναν αυτά τα κορίτσια;
Διαμαρτυρήθηκαν.
Και ήταν όμορφο να βλέπετε την παγκόσμια κοινότητα σε τεράστιο βαθμό
ν' αγκαλιάζει τα κορίτσια που μάχονταν για τα πιστεύω τους.
Όμως υπήρξαν κάποιοι που τις θεώρησαν ταραξίες,
πρωτίστως επειδή τόλμησαν να ρωτήσουν το εξής,
«Πού μπορούμε να είμαστε μαύρες, αν όχι στην Αφρική;»
(Γέλια)
(Χειροκρότημα)
Αυτή είναι μια ωραία ερώτηση.
Παντού στον κόσμο,
τα μαύρα κορίτσια παλεύουν να βρουν απάντηση.
Και παντού στον κόσμο,
τα μαύρα κορίτσια πασχίζουν για να τις δουν, προσπαθούν ν' απελευθερωθούν
και παλεύουν για να περιληφθούν
στις μελλοντικές προοπτικές ενός ασφαλούς σχολικού περιβάλλοντος.
Στις ΗΠΑ, μικρά κοριτσάκια, λίγο μεγαλύτερα από νήπια,
συλλαμβάνονται μέσα στο σχολείο, για ξεσπάσματα θυμού.
Τα κορίτσια στο γυμνάσιο διώχνονται από το σχολείο τους,
επειδή διατηρούν τα μαλλιά τους στη φυσική τους κατάσταση,
ή εξαιτίας του πώς εφαρμόζουν τα ρούχα πάνω τους.
Τα κορίτσια του λυκείου δέχονται βία
στα χέρια της ασφάλειας των σχολείων.
Πού μπορούν να πάνε τα μαύρα κορίτσια δίχως να επιπλήττουμε ή να τα τιμωρούμε;
Και δεν είναι μόνο αυτά τα γεγονότα.
Ως ερευνήτρια και παιδαγωγός,
είχα την ευκαιρία να συνεργαστώ με κορίτσια σαν τη Στέισι,
ένα κορίτσι που παρουσιάζω στο βιβλίο μου «Pushout»,
που πασχίζει να σταματήσει να εμπλέκεται σε βίαιες πράξεις.
Δεν δίνει σημασία στις νευρολογικές και δομικές αναλύσεις
που της προσφέρει η επιστήμη
σχετικά με το πώς τα άσχημα παιδικά της βιώματα μας εξηγούν
γιατί εμφανίζει βίαιη συμπεριφορά
και γιατί χαρακτηρίζει με ευκολία τον εαυτό της ως «προβληματικό»,
πρωτίστως επειδή οι καθηγητές της χρησιμοποιούσαν αυτήν την γλώσσα
καθώς της έδιναν διαρκώς αποβολές.
Όμως κοιτάξτε τι γίνεται.
Η αποκοπή και η εσωτερικοποίηση του κακού γίνονται ισχυρότερες στην απομόνωση.
Άρα δεν πρέπει να διώχνουμε τα κορίτσια, όταν μπλέκουν σε μπελάδες,
πρέπει να τα φέρνουμε πιο κοντά.
Η παιδεία έχει ύψιστη σημασία για την προστασία
από τα προβλήματα με τη δικαιοσύνη.
Άρα, πρέπει να θεσπίσουμε πολιτικές και πρακτικές
που θα κρατούν τα κορίτσια στη μάθηση,
αντί να τα απομακρύνουμε από αυτή.
Γι' αυτό μου αρέσει να λέω ότι η παιδεία είναι ο δρόμος της ελευθερίας.
Όσο τα κορίτσια αισθάνονται ασφαλή, μαθαίνουν.
Όσο αισθάνονται ανασφάλεια παλεύουν,
διαμαρτύρονται, καυγαδίζουν, το βάζουν στα πόδια, παγώνουν.
Ο εγκέφαλός μας μάς προστατεύει όταν ερμηνεύει κάτι σαν απειλή.
Και εφόσον το σχολείο φαίνεται απειλητικό,
ή αποτελεί μέρος της ζημιάς στη ζωή ενός κοριτσιού,
εκείνη θα έχει μια τάση ν' αντιστέκεται.
Όταν όμως τα σχολεία γίνουν μέρη για θεραπεία,
μπορούν να γίνουν και μέρη για μάθηση.
Άρα τι σημαίνει για ένα σχολείο να γίνει τόπος θεραπείας;
Κατ' αρχάς, σημαίνει ότι θα πρέπει άμεσα να διακόψουμε
τις πρακτικές που στοχοποιούν τα μαύρα κορίτσια για τα μαλλιά ή τα ρούχα τους.
(Χειροκρότημα)
Ας επικεντρωθούμε στο πώς και στο τι μαθαίνει ένα κορίτσι,
παρά στο να ορίζουμε το σώμα της, διευκολύνοντας μια βίαιη κουλτούρα
ή να την τιμωρούμε για το περιβάλλον στο οποίο γεννήθηκε.
Εδώ οι γονείς και οι ευαισθητοποιημένοι ενήλικες μπορούν ν' αναλάβουν δράση.
Ν' ανοίξουν διάλογο με το σχολείο
και να το ωθήσουν ν' αναθεωρήσει τον κώδικα ενδυμασίας
και άλλες σχετικές διενέργειες και πρακτικές, σαν ένα πρότζεκτ
συνεργασίας μεταξύ γονέων και μαθητών,
ώστε να περιοριστούν διεθνώς οι προκαταλήψεις και οι διακρίσεις.
Πάντως, μην ξεχνάτε
πως κάποιες από τις επιζήμιες πρακτικές για τα μαύρα κορίτσια είναι άγραφες.
Άρα, πρέπει να τις μελετήσουμε σε βάθος για να διαχειριστούμε τις προκαταλήψεις
που μας δείχνουν πώς, πού και αν βλέπουμε τα μαύρα κορίτσια όπως ακριβώς είναι,
ή όπως τους έχουν πει ότι είναι.
Γίνετε εθελοντές σ' ένα σχολείο
και φτιάξτε δυνατές ομάδες διαλόγου που αφορούν και τα δύο φύλα,
με μαύρες κοπέλες, Λατίνες, γηγενείς
και άλλους μαθητές που βιώνουν την περιθωριοποίηση στα σχολεία,
για να βρουν ασφαλή χώρο
ν' αναπτύξουν τις ταυτότητές τους και τις εμπειρίες τους.
Και αν τα σχολεία πρόκειται να γίνουν τόποι για θεραπεία,
πρέπει ν' απομακρύνουμε τους αστυνομικούς
και να προσλάβουμε περισσότερους Σχολικούς Συμβούλους.
(Χειροκρότημα)
Η παιδεία είναι δρόμος προς την ελευθερία.
Και απ' όποιο σημείο και αν ξεκινήσουμε, όλοι μας πρέπει ν' αγωνιστούμε γι' αυτήν.
Το καλό νέο είναι ότι υπάρχουν σχολεία
που δουλεύουν με πάθος για να γίνουν
ένα μέρος όπου τα κορίτσια θα εισπράξουν τη λατρεία και την αγάπη.
Το Προπαρασκευαστικό Σχολείο Θηλέων στο Οχάιο αποτελεί ένα παράδειγμα αυτού.
Έγιναν παράδειγμα την στιγμή που η διεύθυνσή του δήλωσε
ότι δεν θα τιμωρούσαν πλέον τα κορίτσια που είχαν «άσχημη συμπεριφορά».
Πέρα από αυτό το κατόρθωμα --
Ουσιαστικά, κατάφεραν να θεμελιώσουν ένα δυνατό συνεχές
που έδινε εναλλακτικές αντί της αποβολής, της εκδίωξης και της σύλληψης.
Πέρα από την εφαρμογή ενός προγράμματος επανορθωτικής δικαιοσύνης,
βελτιώθηκαν οι σχέσεις των μαθητών και των καθηγητών
αφού κάθε κορίτσι έχει τουλάχιστον έναν ενήλικα στον χώρο
στον οποίο μπορεί να απευθυνθεί σε μια στιγμή κρίσης.
Στους διαδρόμους και τις αίθουσες έφτιαξαν χώρους
όπου θα συναθροίζονται τα κορίτσια, εάν χρειαστεί.
Και θέσπισαν ένα πρόγραμμα συμβουλευτικής που δίνει στα κορίτσια την ευκαιρία
να ξεκινούν την κάθε ημέρα τους προωθώντας την αυτοαξιολόγησή τους,
τις επικοινωνιακές τους δεξιότητες και τους στόχους τους.
Σε αυτό το σχολείο,
προσπαθούν ν' ανταποκριθούν στις άσχημες εμπειρίες της παιδικής ηλικίας
αντί να τις προσπερνούν.
Τις φέρνουν πιο κοντά· δεν τις απομακρύνουν.
Ως αποτέλεσμα, ο αριθμός των σκασιαρχείων και των αποβολών έχει μειωθεί,
και τα κορίτσια φτάνουν στο σχολείο με δίψα για γνώση,
επειδή ξέρουν ότι οι δάσκαλοί τους νοιάζονται για εκείνες.
Αυτό έχει μεγάλη σημασία.
Τα σχολεία που ενσωματώνουν την τέχνη και τον αθλητισμό στο πρόγραμμα,
ή που εφαρμόζουν προγράμματα αλλαγής,
όπως την αποκαταστατική δικαιοσύνη, την ενσυνειδητότητα και τον διαλογισμό,
δίνουν την ευκαιρία στα κορίτσια να βελτιώσουν τη σχέση τους με τους άλλους
αλλά επίσης και με τον εαυτό τους.
Η ανταπόκριση στο βίωμα του πολυδιάστατου και ιστορικού τραύματος
που αντιμετωπίζουν οι μαθητές μας
επιβάλλει σε όλους εμάς που πιστεύουμε στα παιδιά με δυνατότητες,
ν' αναπτύξουμε γερές σχέσεις, μάθηση,
ανθρώπινους και οικονομικούς πόρους και άλλα εργαλεία
που βοηθούν τα παιδιά να θεραπευτούν, ώστε να μπορέσουν να μάθουν.
Τα σχολεία μας πρέπει να είναι μέρη όπου αντιμετωπίζουμε τα πιο ευάλωτα κορίτσια
σαν κάτι βασικό για τη δημιουργία μιας θετικής σχολικής κουλτούρας.
Η ικανότητά μας να βλέπουμε τις δυνατότητές της πρέπει να είναι οξύτατη
όταν εκείνη είναι στα πρόθυρα της φτώχειας και της εξάρτησης·
όταν είναι άτολμη επειδή ήταν θύμα σωματεμπορίας
ή υπέστη άλλες μορφές βίας·
όταν κάνει σαματά,
ή όταν σωπαίνει.
Θα πρέπει να είμαστε σε θέση να στηρίζουμε τη νοητική
και κοινωνικο- συναισθηματική ευημερία
ανεξάρτητα απ' το αν τα σορτς φτάνουν τα γόνατα ή σταματούν ψηλότερα.
Ίσως μοιάζει με πρόκληση σε έναν κόσμο
που έχει εδραιωθεί βαθύτατα η πολιτική του φόβου
να φανταστούμε τα σχολεία σαν τόπους θεραπείας και άνθησης για τα κορίτσια
αλλά θα πρέπει να είμαστε αρκετά τολμηροί για να το κάνουμε πρόθεσή μας.
Αν αφοσιωθούμε στην ιδέα της παιδείας σαν οδηγό προς την ελευθερία,
θα ανατρέψουμε τις εκπαιδευτικές συνθήκες
ώστε κανένα κορίτσι, ούτε το πιο αδύναμο ανάμεσά μας,
να μην απομακρυνθεί απ' το σχολείο.
Και όλοι θα επωφεληθούμε από αυτό.
Σας ευχαριστώ.
(Χειροκρότημα)
Cuando estaba en sexto grado tuve una pelea en la escuela.
No era la primera vez que tenía en una pelea,
pero era la primera vez que ocurría en la escuela.
Era con un chico que me sacaba una cabeza,
que era físicamente más fuerte que yo,
y que se había estado burlando de mí semanas.
Un día en educación física, me pisó y se negó a disculparse.
Llena de rabia, lo agarré y lo tiré contra el suelo.
Había hecho judo anteriormente.
(Risas)
Nuestra pelea duró menos de dos minutos
pero fue el reflejo perfecto del huracán
que se creaba dentro de mí
como joven superviviente de agresión sexual
y una chica que estaba lidiando con el abandono
y expuesta a la violencia en otros ámbitos de mi vida.
Estaba peleando con él
pero también luchaba contra los hombres y chicos que agredieron mi cuerpo
y la cultura que me dijo que debía guardar silencio.
Un profesor disolvió la pelea
y mi directora me llamó a su oficina.
Pero no dijo: "Monique, ¿qué está mal contigo?"
Me dio un momento para recobrar el aliento
y preguntó: ¿Qué pasó?"
Los educadores que trabajaban conmigo dirigían con empatía.
Me conocían.
Sabían que amaba leer, sabían que amaba dibujar,
sabían que adoraba a Prince.
Y usaron esa información para ayudarme a comprender
que mis acciones, y las de mi compañero, eran problemáticas
para la comunidad educativa que dirigían.
No me pusieron en suspensión;
no llamaron a la policía.
Mi pelea no me impidió ir a la escuela al día siguiente.
No me impidieron graduarme; no me impidieron enseñar.
Desafortunadamente, esa no es la historia que comparten muchas chicas negras
hoy en día en EE.UU. y en el mundo.
Vivimos una crisis en la que las chicas negras
son desproporcionalmente forzadas a abandonar las escuelas
no por la amenaza inminente que representan para su seguridad,
sino porque a menudo experimentan las escuelas
como lugares de castigo y marginalización.
Es algo que escucho de chicas negras de todo el país.
Pero no es insuperable.
Podemos cambiar esta historia.
Empecemos con algunos datos.
De acuerdo con el análisis del National Black Women Justice Institute
de datos sobre derechos civiles
recopilados por el Departamento de Educación de EE.UU.,
las chicas negras son el único grupo de chicas sobrerrepresentado
a lo largo del espectro de la disciplina en la escuela.
Esto no significa que otras chicas no sean llamadas a disciplinarse
y no significa que otras chicas no estén sobrerrepresentadas
en otras partes de ese espectro.
Pero las chicas negras son el único grupo
representado en exceso por costumbre.
Las chicas negras son siete veces más propensas que sus contrapartes blancas
a experimentar una o más suspensiones
y casi tres veces más propensas que sus contrapartes blancas y latinas
a ser enviadas a la corte juvenil.
Un estudio reciente del Georgetown Center on Poverty and Inequality
explicó parcialmente por qué ocurre esta disparidad
cuando confirmaron que experimentan
una supresión especial relacionada con la edad,
donde son vistas como más adultas que sus iguales blancos.
Entre otras cosas, el estudio descubrió
que la gente percibe que las chicas negras necesitan menos crianza,
menos protección para saber más sobre el sexo
y ser más independientes que sus pares blancas.
El estudio también descubrió
que la percepción de disparidad empieza cuando las chicas tienen cinco años.
Y que esta percepción y la disparidad se incrementan con el tiempo
y alcanzan su cenit cuando las chicas tienen entre 10 y 14 años.
Esto no ocurre sin consecuencias.
Creer que una chica es mayor de lo que es lleva a un trato más severo,
censura inmediata cuando comete un error
y culpar a la víctima cuando está lastimada.
Puede llevarla a pensar que hay algo mal con ella,
en lugar de las condiciones en las que se encuentra.
Las chicas negras son habitualmente vistas como muy ruidosas, muy agresivas,
muy enfadadas, muy visibles.
Cualidades que son a menudo comparadas en relación con chicas no negras
y que no tienen en cuenta qué está ocurriendo en la vida de esta chica
o en sus normas culturales.
Y no es solo en EE.UU.
En Sudáfrica,
las chicas negras de la Pretoria High School
fueron disuadidas de ir a la escuela con su cabello al natural,
sin un procesamiento químico.
¿Qué hicieron estas chicas?
Protestaron.
Y fue hermoso ver que la mayor parte de la comunidad global
apoyó a estas chicas mientras se alzaban en su verdad.
Pero hubo quienes las vieron como problemáticas,
en gran parte porque se atrevieron a hacer la pregunta:
"¿Dónde podemos ser negros si no podemos ser negros en África?"
(Risas)
(Aplausos)
Es una buena pregunta.
En todo el mundo,
chicas negras lidian con esta pregunta.
En todo el mundo,
chicas negras luchan por ser vistas, trabajan para ser libres
y pelean por ser incluidas
en el panorama de la promesa que ofrece un espacio seguro para aprender.
En EE.UU., las niñas, apenas han pasado sus primeros años,
son arrestadas en aulas por tener una rabieta.
Las chicas de secundaria son separadas de la escuela
por la forma en que llevan su cabello al natural
o por la forma en que la ropa se ajusta a su cuerpo
Las chicas de secundaria experimentan violencia
a manos de oficiales de policía en las escuelas.
¿Dónde pueden ser negras las chicas negras sin reprimenda o castigo?
Y no son solo estos incidentes.
En mi trabajo como investigadora y educadora,
tuve una oportunidad de trabajar con chicas como Stacy,
una chica a la que me refiero en mi libro "Pushout",
que lucha con su participación en la violencia.
Ella pasa por alto los análisis neurocientíficos y estructurales
que la ciencia tiene que ofrecer
sobre cómo sus experiencias adversas en la infancia explican
por qué ella participa en la violencia
y directamente se describe a sí misma como "chica problemática",
en gran parte por el lenguaje que usan los educadores
cuando la suspenden habitualmente.
Pero esta es la cuestión.
La desconexión e internalización del dolor se fortalece en la marginación.
Cuando las chicas se meten en problemas, no deberíamos apartarlas
deberíamos acercarlas más.
La educación es un factor crítico de protección
contra el contacto con el sistema legal criminal.
Deberíamos estar construyendo políticas y prácticas
que mantengan a las chicas conectadas con su aprendizaje,
en lugar de alejarlas de él.
Es una de las razones por la que me gusta decir que la educación
es un trabajo de libertad.
Cuando las chicas se sienten seguras, pueden aprender.
Cuando no se sienten seguras, pelean,
protestan, discuten, huyen, se bloquean.
El cerebro humano está preparado para protegernos de una amenaza.
Y mientras la escuela parezca una amenaza,
o parte del tapiz del daño en la vida de una chica,
estará inclinada a resistirse.
Pero cuando las escuelas se convierten en lugares de curación,
también pueden convertirse en lugares de aprendizaje.
¿Qué significa que la escuela se convierte en lugar de curación?
En primer lugar, supone que tenemos que suprimir inmediatamente
las políticas y prácticas que señalan a las chicas negras por su cabello o vestido.
(Aplausos)
Centrémonos en cómo y qué aprende una chica
en vez de vigilar su cuerpo de manera que facilite la cultura de la violación
o castigar a los niños por las condiciones en las que nacieron.
Aquí es donde los padres y la comunidad de adultos pueden participar.
Empezar una conversación con la escuela
y animarlos a examinar su código de vestimenta
y otras políticas relacionadas con la conducta como proyecto colaborativo,
con padres y estudiantes,
para evitar intencionalmente el sesgo y la discriminación.
Tengan en cuenta
que algunas de las prácticas que dañan a las chicas negras no están escritas.
Tenemos que seguir haciendo un trabajo interno profundo para abordar los sesgos
que informen cómo, cuándo y si vemos a las chicas negras como realmente son,
o como nos han contado que son.
Sean voluntarios en una escuela
y establezcan grupos de discusión competentes a nivel cultural y de género
con chicas negras, latinas, chicas indígenas
y otros estudiantes que experimenten marginación en las escuelas
para darles un espacio seguro
para procesar sus identidades y experiencias en escuelas.
Y si las escuelas se convierten en lugares de curación,
tenemos que eliminar a los policías
y aumentar el número de consejeros en las escuelas.
(Aplausos)
La educación es un trabajo de libertad.
Y cualquiera que sea nuestro punto de ingreso, debemos luchar por la libertad.
Las buenas noticias es que hay escuelas
que trabajan activamente para establecerse
como lugares para que las chicas se vean como algo sagrado y querido.
La Columbus City Prep School for Girls en Columbus, Ohio, es un ejemplo de esto.
Se convirtió en un ejemplo desde el momento que su director declaró
que ya no iba a castigar a las chicas por tener "mala actitud".
Además de construir...
Esencialmente, desarrollaron un espectro sólido
de alternativas a la suspensión, expulsión y arresto.
Además de establecer un programa de justicia restaurativa,
mejoraron sus relaciones alumno-profesor
asegurando que cada chica tenga al menos un adulto en el campus
al que pueda acudir cuando esté en un momento de crisis.
Construyeron espacios a lo largo de los pasillos de la escuela y aulas
para que las chicas se reagrupen, si necesitan un minuto.
Y establecieron un programa de asesoramiento para dar a las chicas
una oportunidad
de empezar cada día con la promoción de la autoestima,
habilidades de comunicación y establecer metas.
En esta escuela
tratan de responder a las experiencias adversas de la infancia de una chica
en lugar de ignorarlas.
Las acercan más, no las alejan.
Y como resultado, sus tasas de ausentismo y suspensión han mejorado,
y las chicas llegan a la escuela más dispuestas a aprender
porque saben que sus profesores se preocupan por ellas.
Eso importa.
Escuelas que integran las artes y los deportes en su currículum
o están desarrollando un programa transformativo,
como justicia restaurativa, conciencia plena y meditación,
están brindando oportunidades a las chicas de reparar su relación con otros,
pero también consigo mismas.
Respondiendo al trauma vivido, complejo e histórico
que enfrentan los estudiantes
requiere que todos los que creemos en la promesa de niños y adolescentes
construyamos relaciones, aprendamos materiales,
recursos humanos y financieros y otras herramientas
que brinden a los niños oportunidad de curarse, para que puedan aprender.
Nuestras escuelas deberían ser lugares donde responder a las chicas vulnerables
como algo esencial para la creación de una cultura escolar positiva.
Nuestra habilidad de ver su promesa debería ser más incisiva
cuando está en el camino de la pobreza y la adicción;
cuando se recupera de ser víctima de trata sexual
o sobrevivió otras formas de violencia;
cuando está en lo más alto,
o en lo más bajo.
Debemos ser capaces de apoyar su bienestar
intelectual y socioemocional
si sus pantalones llegan a su rodilla, o al muslo o más allá.
Puede parecer una tarea difícil en un mundo
tan profundamente arraigado en la política del miedo
imaginar a las escuelas como lugares donde las chicas se curen y prosperen,
pero debemos ser suficientemente audaces para establecer nuestra intención.
Si nos comprometemos con esta noción de educación como trabajo de libertad
podemos cambiar las condiciones educativas
para que ninguna chica, incluso la más vulnerable de nosotras,
salga de la escuela.
Y eso es una victoria para todos nosotros.
Gracias.
(Aplausos)
Quand j'étais en sixième, je me suis bagarrée à l'école.
Ce n'était pas ma première bagarre,
mais c'était ma première fois à l'école.
C'était avec un garçon plus grand que moi,
plus fort que moi,
et qui me provoquait depuis des semaines.
Un jour en EPS, il m'a marché dessus et ne s'est pas excusé.
Alors, furieuse, je l'ai attrapé et je l'ai poussé par terre.
J'avais pris des cours de judo.
(Rires)
Notre bagarre n'a pas duré deux minutes,
mais elle symbolisait cette furie
qui montait en moi,
en tant que jeune survivante d'agressions sexuelles,
faisant face à l'abandon,
et sujette à la violence dans d'autres parties de ma vie.
Je me battais contre lui,
mais aussi contre ces hommes et garçons qui m'avaient agressée,
et contre cette culture qui m'imposait de ne pas en parler.
Un enseignant nous a séparés
et la principale m'a convoquée dans son bureau.
Mais elle ne m'a pas dit : « Monique, qu'est-ce qui ne va pas chez toi ? »
Elle m'a laissée reprendre mon souffle
et m'a demandé : « Que s'est-il passé ? »
Mes éducateurs ont fait preuve d'empathie.
Ils me connaissaient.
Ils savaient que j'aimais lire, que j'aimais dessiner,
que j'adorais Prince.
Ils ont utilisé ces informations pour m'aider à comprendre
pourquoi mes actions, et celles de mes camarades
perturbaient l'aspect pédagogique de leur communauté.
Ils ne m'ont pas suspendue,
ils n'ont pas contacté la police.
Ma bagarre ne m'a pas empêchée d'aller à l'école le lendemain,
elle ne m'a pas empêchée d'obtenir mon diplôme ou d'enseigner,
Mais malheureusement, ce n'est pas la même expérience pour
beaucoup de filles noires américaines ou dans le monde.
Nous vivons une crise qui exclut
les filles noires des écoles excessivement –
pas parce que leur présence compromet la sécurité à l'école,
mais parce qu'elles associent l'école
avec des notions de sanction et de marginalisation.
C'est ce que me disent les filles noires dans tout le pays.
Mais ce n'est pas insurmontable.
Nous pouvons changer ce récit.
Commençons par quelques statistiques.
Selon une enquête de l'institut national pour la justice des femmes noires
sur les données des droits civils
recueillies par le département de l'éducation américain,
le groupe des filles noires est surreprésenté
tout au long du continuum de la discipline à l'école.
Cela ne veut pas dire que les autres filles ne se font jamais expulser
ou qu'elles ne sont pas surreprésentées
par ailleurs dans ce continuum.
Mais les filles noires sont le seul groupe
surreprésenté tout du long.
Les filles noires ont sept fois plus de chance que leurs camarades blanches
de subir au moins une suspension,
et ont près de trois fois plus de chance que les blanches ou les latinas
d'être envoyées au tribunal pour mineurs.
Une étude récente du Centre Georgetown sur la pauvreté et l'inégalité
démontre partiellement pourquoi ces disparités existent
en confirmant que les filles noires subissent
un phénomène spécifique de compression d'âge
qui les fait paraître plus matures que leurs camarades blanches.
Entre autres, l'étude a démontré que
les gens pensent que les filles noires ont moins de besoins,
nécessitent moins de protection, sont mieux informées sur le sexe,
et sont plus indépendantes que leurs camarades blanches.
L'étude a aussi constaté que
cette disparité s'établit alors que les filles n'ont que cinq ans.
Et que cette perception et cette disparité s'intensifient au fil du temps
et culminent entre les âges de 10 et 14 ans.
Ceci n'est pas sans conséquences.
Juger qu'une fille est plus âgée peut entraîner un traitement plus sévère,
une sanction immédiate quand elle commet une erreur,
une condamnation de la victime quand on lui porte atteinte.
Cela peut aussi la persuader que c'est elle qui est à tort,
plutôt que les conditions dans lesquelles elle se trouve.
Les filles noires sont souvent perçues comme trop bruyantes, trop agressives,
trop coléreuses, trop visibles.
Qualités souvent modérées dans le cas des filles qui ne sont pas noires
et qui ignorent ce qu'il se passe par ailleurs dans la vie de cette fille,
ou ses normes culturelles.
Cela n'arrive pas qu'aux États-Unis.
En Afrique du Sud à Pretoria,
les filles noires du lycée pour filles
ont été découragées de venir à l'école avec les cheveux au naturel,
sans traitement chimique.
Qu'ont fait ces filles ?
Elles ont manifesté.
Et c'était chouette de voir la majorité de la population
serrer dans ses bras ces filles qui luttaient pour leurs droits.
Mais certains les ont jugées importunes,
surtout parce qu'elles ont osé poser cette question :
« Où peut-on être noires si on ne peut pas l'être en Afrique ? »
(Rires)
(Applaudissements)
C'est une bonne question.
Partout dans le monde,
les filles noires font face à cette question.
Et partout dans le monde,
elles luttent pour être visibles, travaillent pour être libres,
et se battent pour être incluses dans le paysage de l'espoir
que la sûreté d'un environnement éducatif apporte.
Aux États-Unis, des petites filles, à peine sorties de la maternelle,
se sont fait arrêter en classe à cause d'une crise de colère.
Des collégiennes sont exclues de l'école
pour porter leurs cheveux au naturel
ou à cause de leur tenue vestimentaire.
Des lycéennes sont sujettes à la violence
des agents de police dans les écoles.
Où les filles noires peuvent être noires sans réprimande ou sanction ?
Il ne s'agit pas que de ces incidents.
Dans mon travail de recherche et d'enseignement,
j'ai eu l'opportunité de travailler avec des filles comme Stacy,
une fille que j'ai profilée dans mon livre « Pushout »,
qui lutte contre sa propre participation à la violence.
Elle surpasse les analyses neuroscientifiques et structurelles
que la science propose
pour expliquer comment une enfance défavorable influence
un comportement violent,
et elle n'hésite pas à se décrire comme une « enfant à problèmes »,
essentiellement car ces termes étaient ceux de ses éducateurs
quand ils la suspendaient régulièrement.
Seulement voilà,
la déconnexion et l'internalisation de la souffrance
s'accroissent dans l'isolement.
Donc quand les filles ont des ennuis, il ne faut pas les repousser,
il faut les rapprocher.
L'éducation est essentielle à la protection
contre le contact avec le système judiciaire.
Il nous faut alors créer des stratégies et des méthodes
qui connectent les filles à leur scolarité
plutôt que de les en détourner.
Voilà pourquoi j'aime dire que l'éducation est le travail de la liberté.
Quand les filles se sentent en sécurité, elles peuvent étudier.
Quand elles sont en danger, elles se battent,
elles protestent, elles argumentent, elles fuient, elles se figent.
Le cerveau humain est programmé pour nous protéger en cas de menace.
Et tant que l'école représentera une menace,
ou évoquera des épisodes douloureux de sa vie,
une jeune fille voudra résister.
Mais si l'école devenait un environnement apaisant,
elle se prêterait mieux à l'apprentissage.
Alors comment créer un environnement apaisant ?
Eh bien, tout d'abord, il faut immédiatement mettre fin
aux règles et méthodes qui pénalisent les filles noires
pour leur coiffure ou leur tenue.
(Applaudissements)
Concentrons-nous sur les méthodes et la substance de son apprentissage
plutôt que de surveiller son corps tout en promouvant la culture du viol,
ou de punir les enfants à cause de leurs antécédents.
C'est là que les parents et les adultes concernés peuvent participer.
Établissez un dialogue avec l'école
et encouragez-les à réévaluer leur code vestimentaire,
et d'autres règles de conduites au sein d'un projet collaboratif
entre les parents et les élèves,
afin d'éviter le préjugé et la discrimination de façon délibérée.
Mais n'oubliez pas,
certaines des méthodes les plus blessantes ne sont pas flagrantes.
Il nous faut donc persévérer et réévaluer nos propres idées préconçues
dans notre considération des filles noires pour ce qu'elles sont vraiment,
plutôt que pour ce qu'on nous a dit.
Devenez bénévole à l'école,
et créez des ateliers de discussions adaptés à toutes les cultures, les genres
avec des filles noires, latinas, et indigènes
et toutes celles qui ont subi la marginalisation à l'école,
pour leur offrir un cadre sûr
où elles peuvent assimiler leur identité et leurs expériences scolaires.
Et pour que l'école devienne un milieu apaisant,
il faut supprimer les officiers de police
et augmenter le nombre d'éducateurs dans les écoles.
(Applaudissements)
L'éducation est le travail de la liberté.
Et peu importe notre point de départ, il faut tous nous battre pour la liberté.
Le point positif est qu'il y a des écoles
très actives dans la création d'établissements
où les filles se sentent sacrées et aimées.
L'école préparatoire pour filles, à Columbus, dans l'Ohio,
en est un bon exemple.
Ils sont devenus exemplaires quand leur principal a déclaré
qu'ils n'allaient plus punir les filles pour « mauvais comportement ».
En plus de créer --
Essentiellement, ils ont créé un environnement robuste
d'alternatives aux suspensions, expulsions et arrestations.
En plus d'établir un programme de justice réparatrice,
ils ont amélioré la relation élève-enseignant
en permettant à chaque fille d'avoir accès à au moins un adulte
en cas de crise sur le campus.
Ils ont construit le long des couloirs et dans les salles de classes
des points de rassemblement pour les filles qui en auraient besoin.
Et ils ont mis en place un programme consultatif qui offre aux filles
l'opportunité de démarrer la journée avec la valorisation de l'estime de soi,
des capacités en communication et d'établissement d'objectifs.
Dans cette école,
ils tentent de faire face aux expériences négatives de l'enfance
plutôt que de les ignorer.
Ils les rapprochent d'elles, ils ne les repoussent pas.
Et par conséquent, l'absentéisme et les suspensions ont diminué,
et les filles viennent à l'école prêtes à étudier,
car elles savent que les enseignants s'intéressent à elles.
Cela compte.
Les écoles qui intègrent les arts et le sport au curriculum,
ou qui créent un programme transformateur,
tel que la justice réparatrice, la pleine conscience et la méditation,
permettent aux filles de restaurer leurs relations avec les autres,
mais aussi avec elles-mêmes.
Répondre au traumatisme vécu, complexe et historique
que nos élèves affrontent,
exige que tous ceux qui ont de l'espoir pour nos enfants et nos adolescents
développent des relations, un support pédagogique,
des ressources humaines et financières ainsi que d'autres moyens,
qui permettent aux enfants de se rétablir, pour qu'ils puissent étudier.
La sensibilité de nos écoles envers nos filles les plus vulnérables
est essentielle à la création d'une culture scolaire positive.
Remplir cette promesse doit être de la plus grande précision
lorsqu'elle est confrontée à la pauvreté et à la dépendance,
sous le choc d'avoir été victime de trafic sexuel,
ou ayant survécu à d'autres formes de violence,
quand elle fait du bruit,
ou quand elle est réservée.
Il nous faut soutenir son bien-être intellectuel,
social et émotionnel,
qu'importe si son short lui arrive au genou, à la mi-cuisse ou plus haut.
Cette tâche peut sembler difficile dans un monde
tellement enraciné dans la politique de la crainte,
d'imaginer des écoles où les filles se rétablissent et s'épanouissent,
mais il nous faut avoir le courage de poursuivre cette intention.
Si on s'engage dans cette notion que l'éducation est le travail de la liberté,
nous pouvons changer les conditions scolaires
afin qu'aucune fille, même la plus vulnérable d'entre nous,
ne soit exclue de l'école.
Ce sera alors un succès pour nous tous.
Merci.
(Applaudissements)
כשהייתי בכיתה ו' הייתי מעורבת בקטטה בבית הספר
זו לא הייתה הפעם הראשונה שהשתתפתי בקטטה
אבל זו הייתה הפעם הראשונה שזה קרה בבית הספר
היא הייתה עם נער שהיה גבוה ממני בראש
שהיה חזק ממני
ושהציק לי בשבועות הקודמים
יום אחד בשיעור חינוך גופני הוא דרך לי על הנעל וסרב להתנצל
אז, תפסתי אותו וזרקתי אותו לקרקע, בעצבים
היה לי רקע קודם בג'ודו
(צחוק)
הריב שלנו נמשך פחות משתי דקות,
אבל הוא שיקף בצורה מדוייקת את ההוריקן
שהתפתח בתוכי
כשורדת צעירה של תקיפה מינית
וכנערה שהתמודדה עם נטישה
וחשיפה לאלימות במישורים אחרים בחיי.
נלחמתי איתו
אבל גם נלחמתי בגברים ובנערים שתקפו את הגוף שלי
ואת התרבות שאמרה לי שאני צריכה להיות בשקט בקשר לזה.
מורה הפסיקה את המריבה
והמנהלת שלי קראה לי אליה למשרד.
אבל היא לא אמרה, "מוניק, מה נדפק אצלך?"
היא נתנה לי רגע להסדיר את הנשימה שלי
ושאלה "מה קרה?"
המחנכים שעבדו איתי, הובילו דרך אמפטיה.
הם הכירו אותי.
הם ידעו שאני אוהבת לקרוא, הם ידעו שאני אוהבת לצייר,
הם ידעו שהערצתי את פרינס.
והם השתמשו במידע הזה כדי לעזור לי להבין
למה המעשים שלי ושל חברי לכיתה, הפריעו
לקהילת הלימודים שהם הובילו.
הם לא שלחו אותי לריתוק;
הם לא קראו למשטרה.
הריב שלי לא מנע ממני להגיע לבית הספר למחרת.
הוא לא מנע ממני מלסיים את הלימודים, הוא לא מנע ממני מללמד.
אבל לרוע המזל, זה לא סיפור שמשותף להרבה ילדות שחורות
בארצות הברית ומסביב לעולם היום.
אנחנו חיים במשבר שבו נערות שחורות
מודרות מבתי הספר באופן לא פרופורציונלי --
לא בגלל האיום המיידי שהן מהוות על הבטחון של בית הספר,
אלא כי לרוב הן חוות את בית הספר
כמקום של ענישה והדרה
זה משהו שאני שומעת מנערות שחורות בכל המדינה.
אבל זה לא משהו שאי אפשר להתגבר עליו.
אנחנו יכולים לשנות את הנרטיב הזה.
בואו נתחיל עם קצת נתונים.
נכון לניתוח של המכון הלאומי לצדק לנשים שחורות
של נתוני זכויות אזרח
שנאספו במשרד החינוך האמריקאי,
נערות שחורות הן הקבוצה היחידה שזוכה לייצוג ייתר
בכל הרצף של משמעת בבתי ספר.
זה לא אומר שנערות אחרות לא חוות משמעת מפלה
וזה לא אומר שנערות אחרות לא מיוצגות בעודף
בחלקים אחרים על הרצף.
אבל נערות שחורות הן הקבוצה היחידה של נערות
שמיוצגות בעודף לאורך כל הדרך.
לנערות שחורות יש סיכוי פי שבע מאשר חברותיהן הלבנות
להיות מורחקות מבית הספר פעם אחת או יותר
ויש להן סיכוי פי שלוש מאשר חברותיהן הלבנות והלטיניות
להגיע לבית משפט לנוער.
מחקר עדכני של המרכז לעוני וחוסר שוויון בג'ורג'טאון
מסביר בצורה חלקית למה הפער הזה מתקיים
כשהם מאשרים שנערות שחורות חוות
סוג מסויים של דחיסה גילאית,
כשהן נתפסות כבוגרות יותר מחברותיהן הלבנות.
בנוסף לדברים אחרים, המחקר מצא
שאנשים תופסים נערות שחורות ככאלו שצריכות פחות טיפוח,
פחות הגנה, שהן יודעות יותר על מין
ושהן יותר עצמאיות מאשר החברות הלבנות שלהן.
המחקר גם מצא
שהפער בתפיסה מתחיל כבר כשהילדות בנות חמש.
ושהתפיסה הזו והפער גדלים עם הזמן
ומגיעים לשיא כשהילדות בגיל שבין 10 ל 14.
זה לא בא בלי השלכות.
האמונה שילדה היא מבוגרת מגילה יכול להוביל לטיפול קשוח יותר,
גינוי מיידי כשהיא עושה טעות
והאשמת קורבן כשהיא נפגעת.
זה גם יכול להוביל נערה לחשוב שמשהו לא בסדר איתה,
במקום בנסיבות שהיא נמצאת בהן.
נערות שחורות נתפסות כקולניות מדי, כוחניות מדי,
עצבניות מדי, וניראות מדי.
איכויות שנמדדות לרוב ביחס לנערות לא שחורות
ושלא לוקחות בחשבון מה קורה בחיים של אותה נערה
או את נורמות ההתנהגות שלה.
וזה לא רק בארצות הברית.
בדרום אפריקה,
נערות שחורות בבית ספר תיכון בפרטוריה
עודדו לא להגיע לבית הספר בשיער במצבו הטבעי
ללא החלקה כימית.
מה הנערות האלו עשו?
הן מחו.
וזה היה דבר יפה לראות שהקהילה הגלובלית בחלקה הגדול
חיבקה את הנערות, כשהן היו נאמנות לאמת שלהן
אבל היו כאלו שראו אותן כמפריעות,
בעיקר כי הן העזו לשאול את השאלה,
"איפה אנחנו יכולות להיות שחורות אם אנחנו לא יכולות להיות שחורות באפריקה?"
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
זו שאלה טובה,
מסביב לעולם,
נערות שחורות מתמודדות עם השאלה הזו.
ומסביב לעולם,
נערות שחורות נאבקות כדי להראות, פועלות כדי להשתחרר
ונלחמות כדי להיות חלק
בתחומי ההבטחה שמרחב בטוח ללימוד מאפשר.
בארצות הברית, ילדות קטנות, קצת אחרי שנות הינקות,
נעצרות בכיתות בגלל התקפי זעם.
ילדות בחטיבה מסולקות מבית הספר
בגלל הדרך שבה הן מסדרות את השיער שלהן בצורה טבעית
או בגלל הדרך שבה הבגדים שלהן יושבים על הגוף שלהן.
נערות בבית ספר תיכון חוות אלימות
מידיהם של קציני משטרה בבית הספר.
איפה נערות שחורות יכולות להיות שחורות בלי להנזף או להענש?
ואלו לא רק המקרים האלו.
בעבודה שלי כחוקרת ומחנכת,
הייתה לי ההזדמנות לעבוד עם נערות כמו סטייסי,
נערה שאני מתארת בספר שלי "Pushout"
שנאבקת עם המעורבות שלה באלימות.
היא עוקפת את הניתוחים המדעיים והמבניים
שיש למדע להציע
בקשר לאיך תופעות הלוואי של חוויות הילדות שלה מנבאות
למה היא מעורבת באלימות
ועוברת לתאר את עצמה כ"ילדה בעייתית",
בעיקר כי זו השפה שהמחנכים שלה השתמשו זה
כשהם השעו אותה באופן עקבי.
אבל הנה העניין,
התנתקות והפנמה של הנזק מחמירות בבידוד.
אז כשנערה מסתבכת בצרה, אנחנו לא צריכים להרחיק אותה,
אנחנו צריכים לקרב אותה.
החינוך הוא מרכיב קריטי בהגנה
כנגד מגע עם מערכת המשפט.
אז אנחנו צריכים לבנות את המדיניות והישום שלנו
כך שישאירו נערות מחוברות ללימודים,
במקום להרחיק אותן משם.
זו אחת הסיבות שאני אוהבת לומר שחינוך זה עבודה לחירות.
כשנערות מרגישות בטוחות הן יכולות ללמוד.
כשהן לא מרגישות בטוחות הן נלחמות,
הן מוחות, הן מתווכחות, הן בורחות, הן קופאות.
המוח האנושי מחווט להגן עלינו כשאנחנו מרגישים סכנה.
וכל עוד שבית הספר מרגיש כמו איום,
או חלק ממארג הפגיעה בחיי נערה,
היא תהיה מחוייבת להתנגד.
אבל כשבתי ספר הופכים למקום לריפוי,
הם גם יכולים להפוך מקום ללמידה.
אז מה זה אומר עבור בית ספר להפוך למקום של ריפוי?
דבר ראשון, זה אומר שאנחנו צריכים להפסיק מיידית
את המדיניות ושיטות העבודה ששמות נערות שחורות על הכוונת בגלל השיער והבגדים שלהן.
(מחיאות כפיים)
בואו נתמקד באיך ומה נערה לומדת
במקום במישטור של הגוף שלה בדרכים שמסייעות לתרבות האונס
או בלהעניש ילדים על המצב שאליו הם נולדו.
זה המקום שבו הורים וקהילה של מבוגרים איכפתיים יכולים להכנס לעבודה.
תתחילו שיחה עם בית הספר
ועודדו אותם להתייחס לקוד הלבוש שלהן
ובמדיניות שקשורה בהתנהגות כפרוייקט של שיתוף פעולה,
עם הורים ותלמידים,
כדי למנוע בצורה מכוונת הטייה ואפליה.
שימו לב, שחלק משיטות העבודה
שפוגעות בנערות שחורות הן לא כתובות.
אז אנחנו צריכים להמשיך ולעשות את העבודה הפנימית העמוקה כדי לטפל בהטייה
שקובעת איך, אם וכאשר אנחנו רואים נערות שחורות כמי שהן,
או מה אמרו לנו שהן.
תתנדבו בבית הספר
ותייסדו קבוצות עבודה מוסמכות תרבותית ומגיבות מגדרית
עם נערות שחורות, לטיניות וילידיות
ותלמידות אחרות שחוות הדרה בבתי הספר
כדי לאפשר להן מרחב בטוח
לעבד את הזהות שלהן ואת החוויות שלהן בבתי הספר.
ואם בתי הספר יהפכו למקום של ריפוי,
אנחנו צריכים להוציא את קציני המשטרה
ולהעלות את מספר היועצים בבתי הספר.
(מחיאות כפיים)
חינוך הוא עבודה בחירות.
ולא משנה מה נקודת הכניסה שלנו, כולנו צריכים להיות לוחמי חירות.
החדשות הטובות הן שיש בתי ספר
שעובדים באופן פעיל כדי לבסס את עצמם
כמקומות שבהם נערות רואות את עצמן כמקודשות ואהובות.
מכינת קולומבוס לבנות בקולומבוס אוהיו, היא דוגמה לכך.
הם הפכו לדוגמה ברגע שהמנהל שלהם הכריז
שהם לא הולכים להעניש יותר נערות על "גישה רעה".
בנוסף לבנייה --
בעיקרון מה שהם עשו, הם בנו רצף איתן
של אלטרנטיבות להשעייה, גירוש ומעצר.
בנוסף לייסוד תוכנית לשיקום הצדק.
הם שיפרו את היחסים בין מורים לתלמידים
בכך שהם הבטיחו שלכל ילדה יש לפחות מבוגר אחד בקמפוס
שהיא יכולה לפנות אליו כשהיא ברגע משבר.
הם הקצו שטחים במסדרונות של בית הספר ובכיתות
שנערות יכולות להתקבץ בהם, לזמן קצר אם הן צריכות
והם בנו תוכנית לייעוץ שמאפשרת לנערות
להתחיל כל יום בעידוד לקבלה עצמית
כישורי תקשורת וקביעת יעדים.
בבית הספר הזה,
הם מנסים להגיב לחוויות הילדות השליליות של נערות
במקום להתעלם מהן.
הם מקרבים אותן; הם לא מרחיקים אותן.
וכתוצאה, שעורי ההשתמטות וההשעייה שלהם השתפרו,
ונערות מגיעות לבית הספר יותר מוכנות ללמוד
כי הן יודעות שהמורים שם דואגים להן.
זה משנה.
בתי ספר שמשלבים אומנות וספורט בתוכנית הלימודים שלהם
או בונים למדיה משנה,
כמו צדק משקם, מינדפולנס ומדיטציה,
מספקים הזדמנות לנערות לתקן את היחסים שלהן עם אחרים,
אבל גם עם עצמן.
בתגובה לטראומה ההיסטורית והמורכבת
שהתלמידות שלנו חיות בתוכה
מחייבת את כולנו שמאמינים בהבטחה של ילדים ומבוגרים
לבנות יחסים, חומרי לימוד,
משאבים כלכליים ואנושיים וכלים אחרים
שיספקו לילדים הזדמנות להחלים, כדי שהם יוכלו ללמוד.
בתי הספר שלנו צריכים להיות מקומות שבהם אנחנו מגיבים לנערות הכי פגיעות שלנו
כנחוצות ליצירת תרבות בית ספרית חיובית.
היכולת שלנו לראות את ההבטחה שלה, צריכה להיות הכי חדה
כשהיא בסבל של עוני והתמכרות;
כשהיא מתנודדת בין להיות שפחת מין
ללשרוד סוג אחר של אלימות;
כשהיא במצב הכי קולני שלה,
או במצב הכי שקט שלה.
אנחנו צריכים להיות מסוגלים לתמוך ברווחה
האינטלקטואלית והחברתית-נפשית שלה
גם אם המכנסיים שלה מגיעים לברך או נעצרים באמצע הירך או גבוה יותר.
זה יכול להראות כמו דרישה מוגזמת בעולם
שמתבצר כל כך עמוק בפוליטיקה של פחד
לדמיין בתי ספר כמקומות שבהם נערות יכולות להחלים ולפרוח,
אבל אנחנו צריכים להיות מספיק אמיצים לקבוע את זה ככוונה שלנו.
אם נתחייב לצורה הזו של חינוך כעבודה לחירות,
אנחנו יכולים לשנות את תנאי החינוך
כך שאף נערה, אפילו הפגיעה ביותר ביננו,
לא תסולק מבית הספר,
וזה יהיה נצחון לכולנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
Ketika saya kelas enam, saya berkelahi di sekolah.
Itu bukan pertama kalinya saya berkelahi,
tapi itu pertama kalinya terjadi di sekolah.
Dengan seorang bocah laki-laki yang lebih tinggi sekitar satu kaki dari saya,
yang secara fisik lebih kuat dari saya.
dan yang sudah mengejek saya berminggu-minggu.
Saat pelajaran olahraga, dia menginjak sepatu saya dan menolak untuk minta maaf.
Jadi, dengan amarah, saya pegang dia, dan melemparnya ke tanah.
Saya memiliki beberapa gerakan judo.
(Tertawa)
Perkelahian kami terjadi kurang dari dua menit,
tapi itu bayangan yang sempurna dari badai
yang sedang dibangun dalam diri saya
sebagai pejuang muda dari pelecehan seksual
dan sebagai seorang gadis yang sedang bergulat dengan pengabaian
dan kekerasan di sisi lain dalam hidup saya.
Saya sedang berkelahi dengannya,
tapi saya juga berkelahi dengan laki-laki yang sudah melecehkan tubuh saya
dan kebudayaan yang mengatakan saya harus diam tentang itu.
Seorang guru melerai perkelahian
dan kepala sekolah memanggil saya untuk ke kantor.
Tapi dia tidak bertanya, "Monique, ada apa denganmu?"
Dia memberi saya waktu untuk menarik nafas
dan bertanya, "Apa yang terjadi?"
Para pengajar saya merasa empati.
Mereka tahu saya.
Mereka tahu saya suka membaca, mereka tahu saya suka melukis,
mereka tahu saya mengagumi pangeran.
Dan mereka memakai informasi itu untuk membantu saya mengerti
kenapa tindakan saya, dan teman-teman kelas saya, mengganggu
komunitas belajar yang mereka pimpin.
Mereka tidak menskors saya;
mereka tidak memanggil polisi.
Perkelahian saya tidak menahan saya untuk bersekolah keesokan harinya.
Tidak menahan saya dari kelulusan; tidak menahan saya dari mengajar.
Tapi sayangnya, itu bukan cerita yang dibagi oleh banyak gadis kulit hitam
di Amerika dan seluruh dunia saat ini.
Kita hidup melalui krisis di mana gadis kulit hitam
dikesampingkan dengan tidak proposional dari sekolah---
bukan karena ancaman yang akan terjadi demi keamanan sekolah,
tapi karena mereka sering menemui sekolah
sebagai tempat hukuman dan marjinalisasi.
Itu sesuatu yang saya dengar dari gadis kulit hitam di seluruh negeri.
Tapi bukan berarti tidak bisa diatasi.
Kita bisa menggeser narasi ini.
Mari mulai dengan beberapa data.
Menurut analisis dari Institut Keadilan Perempuan Kulit Hitam Nasional
dari data hak sipil
yang dikumpulkan oleh Departemen Pendidikan di Amerika,
gadis kulit hitam adalah kelompok perempuan yang sering diwakili
sepanjang seluruh kontinum disiplin di sekolah.
Tidak berarti bahwa gadis-gadis lain tidak mengalami disiplin eksklusif
dan tidak berarti bahwa gadis lain tidak sering diwakili
di bagian lain sepanjang kontinum.
Tapi gadis kulit hitam adalah satu-satunya kelompok
yang sering diwakili sepanjang jalan.
Gadis kulit hitam tujuh kali lebih mungkin dari rekan-rekan putih mereka
untuk mengalami satu atau lebih penskorsan dari sekolah
dan mereka hampir tiga kali lebih mungkin dari rekan kulit putih dan latin mereka
untuk dirujuk ke pengadilan remaja.
Sebuah penelitian terbaru oleh Georgetown pada Pusat Kemiskinan dan Keselarasan
menjelaskan sebagian mengapa perbedaan ini terjadi
saat mereka mengkonfirmasi bahwa gadis kulit hitam
mengalami jenis tekanan usia tertentu,
di mana mereka terlihat lebih dewasa dari rekan-rekan putih mereka.
Antara lain, penelitian tersebut menemukan
bahwa orang melihat gadis kulit hitam butuh lebih sedikit pengasuhan,
kurang perlindungan, untuk tahu lebih banyak tentang seks
dan untuk lebih mandiri dari rekan kulit putih mereka.
Penelitian tersebut juga menemukan
bahwa perbedaan persepsi dimulai ketika anak perempuan lima tahunan.
Dan bahwa persepsi serta perbedaan ini meningkat dari waktu ke waktu
dan puncaknya ketika anak perempuan berusia antara 10 dan 14.
Ini bukan tanpa konsekuensi.
Percaya bahwa gadis lebih tua darinya bisa membawa perlakuan yang lebih kejam,
celaan langsung saat dia melakukan kesalahan
dan menyalahkan korban ketika dia terluka.
Itu juga bisa membuat seorang gadis berpikir ada sesuatu yang salah dengannya,
daripada kondisi di mana dia menemukan dirinya sendiri.
Gadis kulit hitam sering terlihat terlalu keras, terlalu agresif,
terlalu marah, terlalu terlihat.
Kualitas yang sering diukur tentang kaitannya dengan gadis non kulit hitam
dan tidak mempertimbangkan apa yang terjadi dalam kehidupan gadis ini
atau norma budayanya.
Dan tidak hanya di Amerika saja.
Di Afrika Selatan,
perempuan kulit hitam di SMA Wanita Pretoria
tidak disarankan bersekolah dengan rambut alami mereka,
tanpa adanya proses kimia.
Apa yang dilakukan para gadis ini?
Mereka protes.
Dan itu hal yang indah untuk melihat komunitas global untuk sebagian besar
merangkul lengannya di sekitar mereka ketika mereka berdiri pada kebenaran.
Tapi masih ada yang melihat mereka sebagai pengganggu.
sebagian besar karena mereka berani mengajukan pertanyaan,
"Di mana lagi kami bisa menjadi hitam kalau bukan di Afrika?"
(Tertawa)
(Tepuk tangan)
Itu pertanyaan yang bagus.
Seluruh dunia,
gadis kulit hitam bergulat dengan pertanyaan ini.
Seluruh dunia,
gadis kulit hitam berjuang untuk terlihat, bekerja untuk bebas
dan berjuang untuk termasuk.
Dengan bentangan perjanjian, bahwa ruang aman untuk belajar disediakan.
Di Amerika, gadis kecil, yang baru saja melewati masa balita mereka,
ditangkap di ruang kelas karena mengamuk.
Gadis sekolah menengah diusir dari sekolah
karena cara mereka menggunakan rambut alami mereka
atau karena cara pakaian melekat di tubuh mereka,
Gadis sekolah menengah atas mengalami kekerasan
di tangan polisi petugas sekolah.
Di mana gadis hitam bisa menjadi hitam tanpa teguran atau hukuman?
Dan bukan hanya kasus ini saja.
Dalam pekerjaan saya sebagai peneliti dan pendidik,
Saya berkesempatan bekerja dengan gadis seperti Stacy,
seorang gadis yang saya sebut di buku saya "Pushout,"
yang berjuang dengan partisipasinya dalam kekerasan.
Dia melewati ilmu saraf dan analisis struktural
ilmu yang ditawarkan
tentang bagaimana pengalaman masa kecil yang merugikannya menginformasikan
kenapa dia terlibat dalam kekerasan
dan langsung menggambarkannya sebagai "anak yang bermasalah,"
sebagian besar karena itulah bahasa yang digunakan pendidik
karena mereka secara rutin menskorsnya.
Tapi ini masalahnya.
Pemutusan dan internalisasi yang buruk tumbuh lebih kuat dalam isolasi.
Jadi ketika mereka mendapat masalah, kita seharusnya tidak menjauhi mereka,
kita harus merangkul mereka.
Pendidikan adalah faktor pelindung yang kritis
terhadap kontak dengan sistem hukum pidana.
Jadi kita harus membangun kebijakan dan praktik
yang membuat mereka tetap terhubung dalam pembelajaran,
daripada mendorong mereka.
Ini juga alasan kenapa saya bilang pendidikan adalah pekerjaan kebebasan.
Saat mereka merasa aman, mereka bisa belajar.
Ketika merasa tidak aman, mereka berkelahi,
mereka protes, mereka berargumen, mereka melarikan diri, mereka membeku.
Otak manusia terhubung untuk melindungi ketika kita merasa terancam.
Dan selama sekolah terasa seperti sebuah ancaman,
atau bagian dari bahaya dalam kehidupan seorang gadis,
dia akan cenderung menolak.
Tapi saat sekolah menjadi tempat penyembuhan,
mereka bisa menjadi tempat untuk belajar pula.
Jadi apa artinya ini bagi sekolah? untuk menjadi lokasi penyembuhan?
Ya, untuk satu hal, artinya bahwa kita harus segera menghentikan kebijakan
dan praktik yang menargetkan gadis hitam untuk gaya rambut atau pakaian mereka.
(Tepuk tangan)
Mari fokus pada bagaimana dan apa yang seorang gadis pelajari
daripada menjaga tubuhnya dengan cara yang memfasilitasi budaya pemerkosaan
atau menghukum anak-anak karena karakter diri mereka.
Di sinilah orang tua dan masyarakat yang peduli bisa memasuki pekerjaan ini.
Mulai percakapan dengan sekolah
dan yakinkan mereka untuk menangani pakaian mereka
dan kebijakan terkait perilaku lainnya sebagai proyek kolaborasi,
dengan orangtua dan murid,
sehingga untuk menghindari prasangka dan diskriminasi.
Perlu diingat,
beberapa praktik yang membahayakan gadis kulit hitam sering tidak tertulis.
Jadi kita harus terus melakukannya, pekerjaan untuk mengatasi prasangka
tentang bagaimana, kapan, dan apakah kita melihat gadis kulit hitam
untuk siapa mereka sebenarnya, atau apa yang diberitahu tentang mereka.
Relawan di sekolah
dan membangun kompeten berbudaya dan kelompok diskusi responsif gender
dengan gadis kulit hitam, orang asli
dan siswa lain yang mengalami marginalisasi di sekolah
untuk memberi mereka tempat yang aman
untuk memproses identitas mereka dan pengalaman di sekolah.
Dan jika sekolah ingin menjadi lokasi untuk penyembuhan,
kita harus menghapus petugas polisi
dan meningkatkan jumlah konselor di sekolah-sekolah.
(Tepuk tangan)
Pendidikan adalah tentang kebebasan.
Dan apa pun titik masuk kita, kita semua harus menjadi pejuang kebebasan.
Berita baiknya ada sekolah yang
bekerja secara aktif untuk menetapkan mereka sendiri
sebagai tempat untuk para gadis agar melihat diri mereka sebagai yang dicintai.
Sekolah Persiapan Kota Columbus untuk Anak Perempuan di Columbus, Ohio, contohnya.
Mereka menjadi contoh saat kepala sekolah mereka menyatakan
bahwa mereka tidak akan lagi menghukum gadis karena memiliki "sifat buruk"
Selain membangun --
Intinya, yang mereka lakukan adalah membangun kontinum yang kuat
pada alternatif untuk suspensi, pengusiran dan penangkapan.
Selain membangun program keadilan restoratif,
mereka meningkatkan hubungan siswa dan guru
dengan memastikan setiap gadis punya setidaknya satu orang dewasa di kampus
sebagai tempat mengadu saat dia punya masalah.
Mereka membangun ruang di sepanjang koridor sekolah dan di ruang kelas
tempat perempuan berkumpul, jika mereka butuh waktu.
Dan mereka mendirikan program penasihat yang memberi perempuan kesempatan
untuk memulai setiap hari dengan mendukung harga diri,
keterampilan komunikasi dan penetapan tujuan.
Di sekolah ini,
mereka berusaha merespons pengalaman masa kecil yang merugikan para gadis
daripada mengabaikan mereka.
Mereka mendekati, tidak mendorong.
Dan sebagai hasilnya, pembolosan mereka dan tingkat suspensi telah meningkat,
dan anak perempuan yang tiba di sekolah semakin siap untuk belajar
karena mereka tahu bahwa para guru peduli.
Itu penting.
Sekolah yang mengintegrasikan seni dan olahraga ke dalam kurikulum mereka
atau yang sedang membangun pemrograman transformatif,
seperti keadilan restoratif, perhatian dan meditasi,
memberi kesempatan anak perempuan untuk memperbaiki hubungannya dengan orang lain,
juga dengan mereka sendiri.
Menanggapi trauma yang ada, kompleks dan berbekas
yang dihadapi murid kita
membutuhkan kita semua yang percaya pada janji anak-anak dan remaja
untuk membangun hubungan, materi pembelajaran,
sumber daya manusia dan keuangan dan alat lainnya
yang memberi anak-anak peluang untuk menyembuhkan, sampai mereka bisa belajar.
Sekolah kita harus menjadi tempat di mana kita menanggapi gadis-gadis yang rentan
sama pentingnya dengan penciptaan dari budaya sekolah yang positif.
Kemampuan kita untuk melihat janjinya harus kuat
saat dia dalam pergolakan kemiskinan dan kecanduan;
ketika dia terguncang dari perdagangan seks
atau selamat dari bentuk kekerasan lainnya;
ketika dia berada di tempat yang paling lantangnya,
atau tempat yang paling tenangnya.
Kita harus bisa mendukung kecerdasannya
dan kesejahteraan sosial-emosional
entah celana pendeknya mencapai lututnya, berhenti di tengah paha atau lebih tinggi.
Ini mungkin tampak seperti urutan tinggi di dunia
begitu mengakar dalam politik ketakutan
membayangkan sekolah sebagai lokasi di mana mereka bisa sembuh dan berkembang,
tetapi kita harus cukup berani untuk mengatur ini sebagai niatan.
Jika kita berkomitmen terhadap pendidikan sebagai kebebasan,
kita dapat mengubah kondisi pendidikan
sampai tidak ada gadis, bahkan yang paling rentan di antara kita,
akan dikeluarkan dari sekolah.
Dan itu adalah kemenangan kita.
Terima kasih.
(Tepuk tangan)
Quando ero in prima media, fui coinvolta in una rissa.
Non era la mia prima rissa,
ma la prima che avveniva a scuola.
Mi scontrai con un ragazzo circa 30 centimetri più alto di me,
fisicamente più forte,
e mi provocava da settimane.
Un giorno a educazione fisica, mi pestò la scarpa e non mi volle chiedere scusa.
Arrabbiatissima, lo presi e lo spinsi per terra.
Avevo qualche allenamento di judo alle spalle.
(Risate)
La rissa durò meno di due minuti,
ma rispecchiava perfettamente il caos
che si stava creando dentro di me
in quanto giovane sopravvissuta a violenze sessuali
e in quanto ragazzina alle prese con l'abbandono
e l'esposizione alla violenza in vari ambiti della mia vita.
Stavo lottando contro di lui,
ma stavo anche lottando contro gli uomini e i ragazzini che mi avevano molestato
e contro la cultura che mi aveva detto di rimanere in silenzio.
Una maestra ci divise,
e la preside mi convocò nel suo ufficio.
Ma non mi chiese: "Monique, che cosa c'è che non va?"
Mi diede un momento per ricompormi
e mi chiese: "Che cosa è successo?"
I miei insegnanti erano empatici.
Mi conoscevano.
Sapevano che amavo leggere, sapevano che amavo disegnare,
sapevano che adoravo Prince.
Attraverso queste informazioni cercarono di farmi capire
perché le mie azioni e quelle dei miei compagni danneggiavano
quella comunità di apprendimento che dirigevano.
Non mi sospesero;
non chiamarono la polizia.
La rissa non mi impedì di andare a scuola il giorno dopo.
Non mi impedì di laurearmi; non mi impedì di diventare insegnante.
Ma sfortunatamente non è una storia in cui si ritrovano molte ragazze nere
negli Stati Uniti e in tutto il mondo.
Viviamo in una crisi in cui le ragazze di colore
vengono allontanate dalle scuole in modo sproporzionato,
e non perché sono una minaccia imminente alla sicurezza di una scuola,
ma perché spesso vivono la scuola
come un luogo di punizione e di emarginazione.
Questo è quello che mi raccontano le ragazze nere in giro per il paese.
Ma non è una cosa che non si può cambiare.
Possiamo modificare la storia.
Partiamo dai dati.
Un'analisi dell'Istituto Nazionale della Giustizia per le Donne Nere
sui diritti civili
con dati presi dal dipartimento dell'istruzione americano,
le ragazze nere sono le uniche che sono sovrarappresentate
in tutte le materie scolastiche.
Ciò non vuol dire che altre ragazze non subiscano esclusione disciplinare
e non vuol dire che altre ragazze non siano sovrarappresentate
in altri campi.
Ma le ragazze nere sono l'unico gruppo di ragazze
ad essere sovrarappresentate strada facendo.
È sette volte più probabile che ragazze nere rispetto a quelle bianche
sperimentino una o più sospensioni scolastiche
ed è tre volte più probabile che rispetto alle ragazze bianche e latine
siano citate nel tribunale dei minori.
Uno studio recente del Centro di Povertà e Disuguaglianza di Georgetown
spiega in parte il perché di questa disparità
e confermano che le ragazze nere sperimentano
un certo tipo di compressione degli anni,
visto che sono viste come più adulte rispetto ai loro coetanei bianchi.
Oltre ad altre cose, questo studio rivela
che le persone ritengono che le ragazze di colore hanno bisogno di meno affetto,
meno protezione, essere più informate sulla sessualità
e di essere più indipendenti delle loro coetanee bianche.
La ricerca rivela anche
che questa percezione di disparità inizia quando le bambine hanno circa cinque anni.
E che questa percezione e questa disparità aumenta col tempo
e raggiunge il suo massimo tra i dieci e i 14 anni.
Ciò ha delle conseguenze.
Credere che una ragazza sia più grande porta a trattamenti più rigidi,
a una censura immediata quando commette un errore
e a darle della vittima quando è ferita.
Può anche far credere alla ragazza che ci sia qualcosa di sbagliato in lei,
invece della condizione in cui si trova.
Le ragazze nere sono sempre ritenute troppo rumorose, troppo aggressive,
troppo arrabbiate, troppo visibili.
Qualità che sono spesso confrontate con ragazze non nere
senza tenere conto quella che accade nella vita della ragazza
o delle sue norme culturali.
E non accade solo negli USA.
In Sudafrica,
le ragazze nere del liceo femminile di Pretoria
furono scoraggiate a presentarsi a scuola con i loro capelli al naturale,
senza processi chimici.
Che cosa fecero queste ragazze?
Protestarono.
E fu bellissimo vedere la comunità globale
abbracciare queste ragazze mentre protestavano per la verità.
Ma ci fu anche chi lo vide come perturbatore
principalmente perché non si posero la domanda:
"Dove possiamo essere neri se non in Africa?"
(Risate)
(Applausi)
È una bella domanda.
In tutto il mondo,
le ragazze nere si pongono questa domanda.
In tutto il mondo,
le ragazze nere faticano a essere viste, a lavorare per la loro libertà
e a lottare per essere incluse
in uno scenario che promette un luogo sicuro per imparare.
Negli USA, bambine piccole, che hanno appena superato i primi anni,
vengono arrestate in classe perché fanno delle scenate.
Alle scuole medie, le ragazze vengono allontanate
perché lasciano i loro capelli naturali
o per il modo in cui si vestono.
Alle superiori, le ragazze subiscono violenza
dai poliziotti nelle scuole.
Dove possono le ragazze nere essere nere senza essere riprese o punite?
E non si tratta solo di questo tipo di avvenimenti.
Come ricercatrice ed educatrice,
ho avuto la possibilità di lavorare con persone come Stacy,
una ragazza che ho soprannominato "Spingi via"
che lotta a causa del suo essere violento.
Vengono subito evitate le analisi neuroscientifiche e strutturali
che offre la scienza
su come le sue difficili esperienze infantili influenzino
il suo essere violento
e lei stessa si descrive come una ragazza problematica,
principalmente perché quella è la terminologia usata dai suoi educatori
ogni volta che la sospendevano.
Ma questo è il punto.
Il distacco e l'internalizzazione della violenza aumentano con l'isolamento.
Quindi quando le ragazze sono nei guai, non dovremmo allontanarle,
ma invece riavvicinarle.
L'istruzione è un fattore importante che protegge
contro l'avvicinamento al sistema giuridico.
Dovremmo creare politiche e pratiche
per permettere alle ragazze di continuare a imparare,
invece di allontanarle sempre di più.
È uno dei motivi per cui mi piace dire che l'istruzione è lavoro per la libertà.
Quando si sentono sicure, le ragazze possono imparare.
Quando non si sentono sicure, lottano,
protestano, litigano, scappano, si bloccano.
Il cervello è predisposto in modo da proteggerci contro un pericolo.
Fintanto che le scuole sono come un pericolo,
o come un quadro alla violenza nella vita di una ragazzina,
lei porrà resistenza.
Ma quando la scuola diventa un luogo di guarigione,
può anche diventare un luogo di apprendimento.
Cosa vuol dire far diventare la scuola un luogo di guarigione?
Per prima cosa, vuol dire che dobbiamo sospendere immediatamente
le politiche e pratiche che bersagliano le ragazze nere per i capelli o vestiti.
(Applausi)
Concentriamoci su come e su cosa impara una ragazza
invece di controllare il suo corpo in modi che facilitano lo stupro
o punire i bambini per le condizioni in cui sono nati.
Qui possono entrare in gioco i genitori e la comunità di adulti preoccupati.
Iniziare un dialogo con la scuola
e incoraggiarli a trattare il dress code
e altre politiche sul comportamento come un progetto collaborativo,
con i genitori e gli studenti,
per evitare intenzionalmente pregiudizi e discriminazioni.
Tenete presente però
che tra le pratiche che danneggiano le ragazze nere molte non sono scritte.
Quindi bisogna lavorare a fondo internamente per trattare i pregiudizi
che influenzano quando e come vediamo le ragazze nere per ciò che sono davvero,
o ciò che ci è stato detto.
Fare volontariato in una scuola
e creare gruppi di discussione culturali e attenti all'eguaglianza di genere
per ragazze nere, latine, indigene
e altri studenti che sono emarginati nelle scuole
per dare loro un luogo sicuro
per elaborare la propria identità ed esperienze a scuola.
E se le scuole diventano davvero luoghi di guarigione,
bisogna togliere i poliziotti
e aumentare il numero degli psicologi nelle scuole.
(Applausi)
L'istruzione è lavoro sulla libertà.
E da qualsiasi parte incominciamo, bisogna tutti essere combattenti per la libertà.
La buona notizia è che ci sono scuole
che lavorano duro per diventare
un luogo per le ragazze in cui si possono sentire inviolabili e amate.
La scuola femminile Columbus City Prep a Columbus, Ohio, ne è un esempio.
Sono diventati un esempio quando il loro preside dichiarò
che non avrebbero mai più punito le ragazze per il loro caratteraccio.
Oltre a creare --
di fatto ciò che fecero fu creare una serie molto solida
di opzioni alternative alla sospensione, espulsione e arresto.
Oltre a creare un programma giuridico reintegrativo,
hanno migliorato i rapporti tra insegnanti e studenti
facendo in modo che ogni ragazza fosse assegnato almeno un adulto
da cui andare in un momento di crisi.
Hanno creato spazi lungo i corridoi della scuola e nelle classi
per far riorganizzare le ragazze se avevano bisogno di qualche minuto.
Hanno creato un programma di consulenza per dare alle ragazze l'opportunità
di iniziare ogni giorno con una spinta all'autostima,
abilità comunicative e obiettivi fissati.
In questa scuola,
cercano di affrontare le esperienze negative della loro infanzia
invece di ignorarle.
Le avvicinano invece di allontanarle.
Di conseguenza sono diminuite le assenze ingiustificate e le sospensioni,
e le ragazze vanno a scuola sempre più volenterose di imparare
perché sanno che le insegnanti si interessano a loro.
Questo importa.
Scuole che hanno arte e sport nei loro curriculum
o che creano programmi trasformativi,
come giustizia ristorative, mindfulness e meditazione,
creano un'opportunità per le ragazze di riaggiustare i rapporti con gli altri
e con se stesse.
Affrontare i complessi traumi storici e vissuti
dei nostri studenti
richiede che tutti noi che crediamo nei nostri bambini e adolescenti,
di creare relazioni umane, materiali didattici,
risorse umane ed economiche ed altri materiali
per dare ai nostri bambini l'opportunità di guarire così che possano imparare.
La scuola dovrebbe essere il luogo in cui affrontiamo le ragazze più vulnerabili
come parte essenziale della creazione di una cultura scolastica positiva.
La nostra abilità di vedere le sue capacità dev'essere più nitida
quando lei si ritrova nella povertà e nella dipendenza;
quando si sta riprendendo dall'essere stata oggetto sessuale
o da altre forme di violenza a cui è sopravvissuta;
quando è la più rumorosa,
o la più silenziosa.
Dobbiamo poter sostenere il suo benessere intellettuale ed emotivo
sia che i suoi pantaloncini arrivino alle ginocchia, metà coscia, o più su.
Può sembrare un'impresa ardua in un mondo
così intrecciato nella politica della paura
poter re-immaginare radicalmente le scuole come luoghi di guarigione e successo,
ma dobbiamo essere così coraggiosi da renderlo il nostro scopo.
Se ci impegniamo a rendere l'istruzione lavoro per la libertà,
possiamo modificare le condizioni educative
così che nessuna ragazza, nemmeno la più vulnerabile tra noi,
venga allontanata dalla scuola.
Questa è una vittoria per tutti noi.
Grazie.
(Applausi)
６年生のとき 私は 学校でケンカをしました
ケンカは初めてでは ありませんでしたが
学校では初めてでした
相手は私より30cmも身長が高く
体格も私より良く
何週間も私をからかっていた 男の子でした
体育の時間 彼は私の靴を踏み 謝ろうとしませんでした
それで私は怒りでいっぱいになり 彼をつかんで地面に投げ飛ばしたのです
柔道の指導を受けていたので
（笑）
ケンカは２分足らずで終わりました
けれどそれは 私の中にある暴風を
完璧に反映していました
私は若くして 性的暴行の生存者であり
また 見捨てられ 暴力にさらされることに
立ち向かっていた女の子でした
私は彼と戦っていましたが
同時に 私に暴行した 男たち 少年たち そして
黙っていろと私に教えてきた 文化とも戦っていたのです
教師にケンカを止められて
校長室に呼ばれました
でも校長は「一体何が問題なの？」 とは言わず
私に 息を整える時間をくれてから
訊いてくれました 「何が起きたの？」
教師たちは共感を持って 働きかけてくれました
彼らは私を知っていました
私が読書を好きなこと 絵を描くのを好きなこと
プリンスに夢中なこと
知っていたからこそ 私とケンカ相手の行為が
なぜ学校の学習環境にとって 破壊的なものだったのかを
理解する手助けをしてくれました
彼らは私を 停学にはしませんでした
警察も呼びませんでした
ケンカの翌日も 私は学校に行くことができ
卒業もできました そして 教師の仕事に就けました
でも残念ながら アメリカや世界中で今 黒人の女の子に起きているのは
これとは違うストーリーなのです
彼女たちは今まさに
不公平な形で学校から 追い出されつつあります
彼女たちが学校の安全にとって 差し迫った脅威だからではなく
彼女たちにとって学校とは
罰を受け 軽んじられる 場所だからです
この国の各地で 黒人の女の子から こういった話を聞きます
けれどこれは 乗り越えられます
この物語は変えられるのです
データから始めましょう
NBWJI（国立黒人女性司法研究所）は
アメリカ教育省が集めた
教育現場における平等についての データを分析しました
黒人の女の子たちは どの種類の懲罰においても
該当者の割合が過剰となっている 唯一の集団です
黒人以外の女の子たちも 登校禁止処分を受けていますし
いくつかの懲罰については 黒人以外の女の子たちが
大きな割合を占めている こともあります
しかし 黒人の 女の子たちは 全体を通じて
大きな割合を占める 唯一の集団なのです
黒人の女の子たちは 白人の女の子たちに比べ
１回以上の停学措置を 受ける割合が７倍です
白人やラテン系の女の子と比べても 少年裁判所へ送られるケースは
３倍近くになります
ジョージタウン貧困・不平等センターの 最近の調査によると
この格差が生まれる 理由の一部は
黒人の女の子たちが ある特定の
年齢に不相応な扱いを受けているからです
黒人の女の子は 白人の同級生女子より 大人びて見られるのです
この調査によると 特に
黒人の女の子たちは手助けや保護を 白人同級生よりも必要とせず――
性について より多くを 知っていると判断されます
そして より自立していると 見られるのです
この調査によれば また
この見られ方の格差は ５歳ごろから始まっていて
時が経つにつれ 格差は広がっていき
10歳から14歳にかけて 最大の格差が生まれます
これは重大な結果を生みます
歳上と見られることで より過酷な扱いを受けたり
間違えたとき 即座に責められたり
傷ついているのに 被害者非難を受けるのです
そしてまた女の子たちは 自分の置かれた状況ではなく
自分が間違っているのかもと 思わされます
黒人の少女たちは 声が大きすぎる 攻撃的すぎる
怒りすぎ 目立ちすぎると 常に見られます
これは 非黒人の女の子たちとの 比較で評価されたもので
黒人の女の子の暮らしや 文化的な標準を
考慮に入れていません
アメリカでだけではありません
南アフリカでは
プレトリア女子高等学校の 黒人の女の子たちは
化学処理をしていない 自然なままの髪で
登校しないよう指導されました
彼女たちは何をしたか？
抗議しました
世界中でほとんどのコミュニティが 彼女たちの正しい主張を
支援してくれたのは 素晴らしいことでした
ただ こうした行動が混乱を招くと 考える人もいました
彼女たちが こう問いを 投げかけたからです
「アフリカでだめなら どこで黒人でいられるの？」
（笑）
（拍手）
よい質問ですね
世界中で 黒人の女の子たちは
この問いに立ち向かっています
そして世界中で
彼女たちは注目してもらうためにもがき 自由になるために働き
安全に学べる場所が提供する
未来を手に入れようと戦っています
アメリカでは 幼児期を過ぎたばかりの女の子が
かんしゃくを起こしたとして 教室で逮捕されます
中学生の女の子たちは 手を加えないアフロヘアを理由として
そして ドレスコードを理由として
学校から追い出されています
高校生の女の子たちは 学校の中で
警官の手による暴力を受けています
黒人の女の子たちはどこで 懲戒や 懲罰なしに 黒人でいられるのでしょう？
こういった事件にとどまりません
私は 研究と教育の仕事の中で
ステイシーみたいな女の子たちと 働く機会がありました
私の本『Pushout（追い出し）』で とりあげた子です
彼女は暴力を振るってしまう 自分と戦っています
神経科学的・心理学的構造分析の 科学的な診断を受けるべきなのに
受診できていません
もし受ければ 彼女の逆境的 小児期体験が 暴力をふるうことに
どれだけつながっているかが わかるはずです
彼女は自分自身を「問題児」と 認めてしまっています
教師たちが彼女を停学にするときに
いつもその言葉を使うからです
でも ここに核心があるのです
分離と傷の内面化は 孤立の中で より強まります
トラブルに巻き込まれた 女の子たちを追い払うのではなく
近くに引き寄せるべきなのです
教育は 違法行為に巻き込まれる可能性を
減らす 重要な保護因子です
だから 女の子を 学びから遠ざけるのではなく
学びにつなげ続けるような
方針と慣習を作り上げるべきです
教育とは自由のための仕事であると 言いたい理由の一つがこれです
安全だと感じるとき 女の子たちは学べます
そう感じられないとき 彼女たちはケンカします
抗議し 口答えし 逃げ 立ちすくんでしまいます
人間の脳は脅威を感じたとき 身を守るようにできています
学校が 脅威のように感じられたり
人生における 諸々の害の存在場所と 感じられるかぎり
彼女は抵抗しようとするでしょう
けれど もし学校が 癒しの場所になれば
学びのための場所にも なれるのです
学校が癒しの場所になるとは どういうことを指すのでしょう？
ひとつには 髪型や服装を 理由として 黒人の女の子たちを
標的にするような方針や慣習を 今すぐにやめるべきだということです
（拍手）
女の子たちがどのように 何を 学ぶかに焦点を当てましょう
女の子の身体を取り締まって レイプ文化を増長させたり
生まれた環境でこどもたちを 罰したりするのではなく
親や 地域の大人の関係者たちが 参画できるのはここです
学校と会話を始めましょう
学校に働きかけ 親と生徒の 共同プロジェクトとして
服装規定やその他の行動規範に
取り組んで
偏見や差別を意識的に 避けましょう
けれど 忘れないで
黒人の女の子をもっとも傷つける 慣習のいくつかは 不文律にあります
だから私たちは 自分の深い内面に潜む 偏見に取り組み続けなくてはなりません
黒人の女の子たちの実際の姿 あるいは語られた姿を
いつ どのように 見るか見ないかという 偏見に操られないように
学校でボランティアをしましょう
そして 文化を尊重し ジェンダー平等な 議論をするグループを作りましょう
黒人の女の子 ラテン系 ネイティブ・アメリカンの女の子
その他 学校で隅に追いやられている 生徒たちと一緒に
安全な場所を提供するために
そして学校での主体性と 経験を伸ばすためにです
そしてもし学校が 癒しの場所になろうとするなら
私たちは警官を排除し
スクールカウンセラーの数を 増やさなければなりません
（拍手）
教育とは 自由のための仕事です
入口がどこであろうとも 全員が 自由のための闘士でなければなりません
朗報があります いくつかの学校は
女の子たちが自分を 大事にされ 愛される存在だと
感じられる場所になろうと 積極的に動いています
オハイオのコロンバスにある コロンバス市立女子校はその一例です
校長は 女の子たちを 「態度が悪い」という理由で
罰することは 今後行わないと 宣言したのです
もともとこの学校は
しっかりした一連の対応を整えて
停学や退学 逮捕といった懲罰に 代えようとしていました
対話的な更生プログラムを 設立することに加え
この学校は 生徒と教師の 関係を改善するため
すべての女の子が学校の中に 少なくともひとり
危機状況の最中に相談できる 大人を持つようにしたのです
また 学校の廊下や教室の中に 場所を作って
必要であれば女の子たちが 集まれるようにしました
さらに 助言プログラムも 設立し 女の子たちが
自己価値やコミュニケーションスキルや 目標設定を高めながら
毎日を始められるようにしました
この学校では
女の子の逆境的小児期体験を 無視するのではなく
きちんと応えるよう努めています
彼らは女の子たちを近づけるのです 遠ざけるのではなく
結果として 無断欠席率や 停学率は改善され
女の子は 学ぶ準備を整えて 登校できるようになってきました
教師が自分を気にかけていると 知っているからです
それが大事なのです
芸術とスポーツの授業を カリキュラムに取り入れている学校
対話的な更生や マインドフルネス 瞑想といった
改革的なプログラムを 打ち立てている学校は
女の子たちに 他者との関係だけでなく 自分自身との関係も修復する機会を
提供しているのです
私たちの生徒が直面している 現実的な 複雑で 歴史背景のある
トラウマに応えるということは
こどもたち 思春期の子たちの 未来を信じる 私たち全員が
こどもたちとの関係 学びのための教材
人的 財政的な資源 そのほかの手段を整備し
こどもたちを癒やしていくということです そうすれば彼らは学べるようになるのです
学校は もっとも傷つきやすい 女の子たちに応える場所であるべきです
それが前向きな学校文化を 作り出すために不可欠なのです
女の子の未来を信じる私たちの力は 次のような時にこそ必要です
女の子が貧困や依存症の ただ中にいるとき
女子が性的な人身売買をされて 動揺しているとき
さまざまな暴力を耐え抜いているとき
彼女が声をあげているときも
沈黙しているときもです
私たちは 女の子が 知的にも社会的・情動的にも
幸せでいられるように 支えられるはずです
女の子のズボンが膝までか 太ももの 真ん中までか もっと短かいかなど関係なく
恐怖で人を動かす政治に染まりきった この世界では
女の子たちが癒され 成長していける場所として
学校を根っこから想像し直すのは 難しい注文に思えるかもしれません
けれど 大胆に これを目標に据えなければなりません
教育を自由のための仕事と捉えて 打ち込んでいくなら
私たちは教育の状況を 変えられるのです
もっとも傷つきやすい子も含め 女の子が誰ひとりとして 学校から
追い出されないようにするために
そしてそれは 私たち全員に とっての勝利なのです
ありがとうございました
（拍手）
저는 6학년때 학교에서 싸움에 휘말리게 된 적이 있습니다.
제가 싸움을 한 게 처음 있었던 일은아니었지만
학교에서 싸운 건 처음이었죠.
제 상대는 저보다 한참 큰 남학생이었는데,
저보다 엄청 힘이 센 아이였고,
몇주 전부터 저를 괴롭히던 아이였죠.
어느날 체육시간에, 그 아이는 제 발을 밟고도 사과하지 않았어요.
저는 무척 화가 나서 그 아일 붙잡아 바닥에 내동댕이쳤죠.
전에 유도를 배운 적이 있었거든요.
(웃음)
그 싸움은 2분도 채 되지 않아 끝났지만,
그것은 마치 허리케인과 같은 제 감정을 완벽히 보여준 것이었습니다.
당시 제 가슴속에서 자라고 있었던 감정 말이에요.
성폭행으로부터 살아남은 어린 소녀로서
또한 자포자기하지 않기 위해 몸부림 치고 있던 어린 소녀로서,
그리고 제 인생의 다른 공간에서 폭력에 노출된 소녀로서 말입니다.
저는 그 소년과 싸웠지만,
그것은 제 몸을 공격했었던 소년들과 남성들과의 싸움이었으며,
그것에 대해 침묵해야 한다고 저에게 가르쳤던 문화와의 싸움이었습니다.
선생님이 싸움을 중지시켰고
저는 교장실에 불려갔습니다.
교장선생님은 "모니크, 넌 대체 왜 그러니?" 라고 묻지 않았습니다.
그녀는 저에게 마음을 가다듬을 시간을 주고 나서
"무슨 일이 있었니?" 라고 물으셨습니다.
당시 저의 선생님들은 저에게 공감을 해주시는 분들이었고,
저에 대해 잘 알고 있었죠.
제가 책읽기를 사랑하고, 그림그리기를 좋아한다는 것도,
또한 왕자님을 무척 좋아한다는 것도요.
그분들은 저를 잘 알고 있었기에 제가 이해할수 있게 설명해주셨습니다.
저의 행동과, 또 그 행동을 하게끔 한 반아이들의 행동들이
그분들이 추구하는 공동체에 왜 나쁜 영향을 주었는지를요.
선생님들은 저에게 정학처분을 내리지도 않았고,
경찰을 부르지도 않았습니다.
싸움을 했다는 이유로 다음날 학교에 못가게 되지도 않았습니다.
그것 때문에 졸업을 못하지도 않았으며 선생님이 되는데도 해가 없었습니다.
하지만 불행히도 이 이야기는 다른 많은 흑인 소녀들 즉, 오늘날의
미국과 전세계의 흑인소녀들의 현실과는 다른 이야기입니다.
오늘날 흑인 소녀들은 위기에 내몰리고 있습니다.
학교로부터 부적절한 이유로 소외당하고 있습니다.
그들이 학교 안전에 위협을 가해서가 아니라
그들이 학교를 처벌을 받는 곳이나
소외감을 겪게하는 장소로 인식하고 있기 때문입니다.
그런 이야기를 미국전역의 흑인 소녀들로부터 듣습니다.
하지만 그것은 대처불가능하지는 않습니다.
우리는 이 흐름을 바꿀 수 있습니다.
몇가지 자료를 보며 시작하죠.
흑인여성권익보호재단이 내놓은
흑인여성들의 평등권에 관한 자료를 보면,
이것은 미국 교육부가 수집한 자료인데요.
흑인 소녀들 그룹이 유일하게 과도하게 대표되는그룹입니다.
학교의 전체 훈육과정에 지속적으로요.
그것은 다른 여자아이들은 격리훈육을 받지 않는다거나
어떤 과정에서 과도하게 대표되지 않음을 의미하지는 않습니다.
다른 어떤 면에서 지속적으로 말입니다.
하지만 흑인 소녀들은 유일한 그룹입니다.
처음부터 끝까지 계속적으로 과도하게 대표되는 유일한 그룹요.
흑인 소녀들은 같은 백인소녀들에 비해 7배 가능성이 높습니다.
한번 혹은 두번의 학교밖에서의 정학처분을 받을 가능성이 말입니다.
또한 백인소녀들이나 라틴 소녀들에 비해 약 3배 가능성이 높은데,
소년법원에 서게 될 가능성이 그렇습니다.
빈곤과 불평등에 관한 조지타운센터의 연구는
왜 이러한 차이가 발생하는지를 부분적으로 설명해주는데요.
그것은 흑인소녀들이 어떠한 특정한 경험 즉,
특정한 나이에 특정한 압박을 느낀다는 것인데요.
그 시기는 흑인소녀들이 백인소녀들보다 더 성숙해보이는 시작하는 시기예요.
다른 무엇보다도, 그 연구는 특별히 이 사실을 밝혀냈습니다.
사람들이 흑인소녀들은 영양상 덜 먹어도 되고
덜 보호받아도 되며, 성에 대해 더 많이 알고 있으며,
또한 또래의 백인둘보다 더 독립적이라고 인식한다는 것입니다.
그 연구는 또한 밝혀냈습니다.
그 잘못된 인식의 차이가 흑인 소녀들이 5살 때부터 이미 시작된다는 것을요.
그리고 이런 인식과 차이는 시간이 갈수록 더 커지며
소녀들의 나이가 10살에서 14살 때 정점에 달한다는 것입니다.
잘못된 인식은 잘못된 결과를 가져오게 됩니다.
어떤 소녀를 나이보다 성숙하게 여기면 더 냉혹한 대우를 하게 됩니다.
즉, 실수를 했을 때 더 즉각적인 비난을 하고
소녀가 피해를 입었는데 오히려 그 소녀의 탓을 한다든지요.
이런 것은 그 소녀로 하여금 본인에게 잘못이 있다고 생각하게 만듭니다.
자신이 처한 주변 상황을 돌아보기 보다는 말이죠.
흑인 소녀들은 일반적으로 너무 시끄럽거나 너무 공격적이며,
화를 많이 내거나, 너무 눈에 띈다고 여겨집니다.
이런 속성들은 흔히 흑인이 아닌 소녀들과 비교되며
그 소녀의 실제 삶에서 어떤 일들이 벌어지고 있는지 전혀 고려하지 않죠.
그 소녀가 가지고 있는 문화적 규범도 전혀 고려대상이 아닙니다.
이런 일들은 미국에서만 일어나고 있지 않습니다.
남아프리카에 있는
프레토리아 여고의 흑인 소녀들은
그들의 타고난 헤어스타일을 하고 학교에 가질 못했습니다.
화학적인 작업을 해서 헤어스타일을 바꿔야 했죠.
그 소녀들이 무엇을 했을까요?
그들은 항의했습니다.
그리고 전세계의 글로벌 공동체가 그 소녀들이 진실을 위해 앞설 때
그 소녀들을 지지하는 모습은 아름다웠습니다.
하지만 그 소녀들을 거슬리다고 보는 사람들도 있었죠.
그들은 이 궁극적인 질문을 하기 두려워 했던 겁니다.
"우리가 아프리카에서 흑인일 수 없다면 과연 어디서 흑인일 수 있을까?"
(웃음)
(박수)
그건 좋은 질문입니다.
전 세계에서,
흑인 소녀들은 이 질문으로 고통받고 있습니다.
그리고 전 세계에서,
흑인 소녀들은 잘 보이려고 노력하고 자유로워지기 위해 일하고 있으며,
안쪽에 포함되기 위해 싸우고 있습니다.
안전하게 무언가 배울수 있는 장소가 제공되는 그 안쪽에 말입니다.
미국에서는, 영아기를 막 지난 어린 여자아이들이
성깔을 부렸다는 이유로 교실에서 체포가 됩니다.
중학교 소녀들은 학교에서 돌려보내집니다.
그들이 타고난 헤어스타일을 했다는 이유로
또는 옷이 몸에 달라붙는다는 이유로 말입니다.
고등학교 소녀들은 폭력에 노출되어 있습니다.
바로 학교에 상주하는 경찰로부터의 폭력입니다.
꾸짖음이나 처벌을 받지 않고 과연 어디서 흑인 소녀들이 흑인일 수 있을까요?
이러한 일들 뿐만이 아닙니다.
연구자이자 교육자로서
저는 스테이시라는 소녀를 알게 되었는데요.
저는 그 소녀를 제 파일에 "쫓겨난 아이"로 기록했습니다.
그 소녀는 폭력에 가담했기 때문에 고통받고 있었습니다.
그 소녀는 신경과학이나 구조분석적인 방식대로 자신을 보지 않았어요.
즉 과학적인 방법을 무시했습니다.
그녀의 암울한 어린시절이 그녀에게 끼친 영향,
즉 그것이 그녀가 푹력에 가담하는데 미친 영향을 과학적으로 접근하지 않고,
그냥 그녀 자신을 "문제아"라고 말하고 있었습니다.
그 단어는 아마도 교육자들이 그녀에게 썼던 말이었겠죠.
그녀에게 정학을 처분할 때마다요.
하지만 중요한 건 이겁니다.
단절과 어떤 해악의 내재화는 고립되어 있을 때 더 강해집니다.
따라서 소녀들이 문제상황에 놓였을 때, 우리는 그들을 밀어내서는 안됩니다.
그들을 더 가까이 해야합니다.
교육은 중요한 보호장벽이어야 합니다.
형법제도로부터요.
그래서 우리는 정책이나 조치들을 만들어야 합니다.
소녀들을 배움과 연결할 수 있도록요.
그들을 밀어내는 것이 아니라요.
이것이 제가 교육이 자유를 위한 작업이라고 말하고 싶은 이유입니다.
소녀들은 안전하다고 느낄 때, 배울수 있으며
안전하지 않다고 느끼면, 그들은 싸웁니다.
그들은 저항하며, 논쟁하거나, 달아나버리거나, 얼어붙어버립니다.
인간의 뇌는 위협을 느낄 때 스스로를 보호하려고 합니다.
학교가 위협으로 느껴진다면,
또한 자신의 삶에 드리워진 해악의 일부분으로 느껴진다면
저항하게 될 겁니다.
하지만 학교가 치유의 장소가 된다면
또한 배움의 장소가 될 수 있습니다.
그렇다면 학교가 치유의 장소가 되려면 어떻게 되야 할까요?
글쎄요, 한가지 확실한 건, 우리는 즉시 중지해야 합니다.
흑인소녀들을 타겟으로 한 헤어스타일이나 복장에 대한 규율들을요.
(박수)
한 소녀가 무엇을 어떨게 배울수 있을까요
강간의 문화를 만들어 내는 원인이 되며 또한 태어난 환경 자체를 이유로
아이들을 처벌하는 근거인 자신의 몸을 단속하는 방식에서 벗어난다면요.
바로 이 지점에서 부모들과 공동체의 어른들이 개입해야 합니다.
학교와 대화를 시작하는 겁니다.
학교로 하여금 복장규정과
다른 행동과 관련된 규정들을 통합해서 만들도록 설득하는 겁니다.
학부모와 학생들과 함께요.
의도적인 편견과 차별을 없애기 위해서 말입니다.
하지만 명심하세요.
흑인 소녀들을 가장 힘들게 하는 것들은 글로 쓰여있지 않습니다.
우리는 그 편견들을 찾기위한 심도있는 작업들을 계속해야 합니다.
어떻게, 언제, 편견들을 접하게 되며 우리가 그들의 실체를 제대로 알고 있는지
혹은 우리가 그들에 대해 들어온 것은 무엇인지를 알기 위해서요
학교에서 자원봉사를 하세요.
그리고 성숙한 문화의식을 가진 성인지에 관한 토론 그룹을 만드세요.
흑인 소녀들, 라틴계 소녀들, 원주민 소녀들과 함께요.
그리고 학교에서 소외되어 있는 다른 학생들도 함께 말입니다.
그들에게 안전한 공간을 제공하고
그들이 학교에서 자신의 정체성을 확인하고 경험할 수 있도록요.
만일 학교가 치유의 장소가 된다면
학교에서 경찰들을 없애야 겠죠.
그리고 학교안에 상주하는 상담가의 숫자들 늘려야 합니다.
(환호)
교육은 자유를 위한 작업입니다.
어떤식으로 개입되건간에 우리모두는 자유를 위한 투쟁가가 되어야 합니다.
좋은 소식이 있는데요, 이미 몇몇 학교들이
학교가 어떤 장소가 되기 위해 노력하고 있다는 겁니다.
학생들이 스스로가 성스러우며 사랑받아야 할 존재라고 느끼는 장소로요.
오하이오에 있는 콜롬버스시 프렙여학교가 한 예입니다.
그 학교는 교장선생님의 선언 때문에 한 예가 되었습니다.
더이상 "나쁜 태도"를 이유로 학생들을 처벌하지 않겠다고 선언한 순간에요.
또 뭔가를 만들었는데요.
그 학교는 탄탄한 연속적인 시스템 즉,
정학이나 퇴학이나 체포를 대신할 대안을 만들어 냈습니다.
대안적인 처벌 프로그램을 만드는 것과 더불어
학생과 선생님의 관계를 개선하였습니다.
학생 한명 당 최소 한 명 이상의 어른을 학교에서 만날 수 있도록 말입니다.
학생들이 위험에 처했을 때 찾아가 도움을 청할 어른을요.
또한 학교와 교실의 복도에 공간을 마련했습니다.
학생들이 시간이 날 때 그룹을 지어 어울릴수 있도록요.
그리고 자문 프로그램도 제공했는데요,
학생들이 하루하루를 자존감을 높이며 ,
소통능력과 목표설정을 하며 시작할수 있는 기회를 가질수 있도록요.
이 학교에서는,
학생들의 암울한 어린시절의 경험을 끄집어 내려고 노력하고 있었습니다.
그것들을 무시하는 게 아니라요.
멀리 내치는 게 아니라 학생들을 더 가까이 하려 했습니다.
결과적으로 무단결석과 정학율은 개선되었으며,
학생들은 배움의 자세를 갖추고 학교에 오게 되었습니다.
왜냐하면 학생들은 선생님들이 그들을 아낀다는 걸 알고 있기 때문이었죠
그것이 중요한 점입니다.
수업과정에 예술이나 스포츠를 통합시키거나,
변형 프로그램 즉,
대안적인 처벌, 마음의 다스림이나 명상을 수업에 넣는 학교들은
학생들에게 다른 사람과의 관계개선을 위한 기회를 제공하는 것이며
또한 자기자신과의 관계개선의 기회도 제공하고 있는 것입니다.
현재 겪고 있는 복잡한 트라우마 즉,
우리 학생들이 직면하고 있는 트라우마에 대처하려면
아이들과 청소년들의 가능성을 믿는 우리 모두는
관계를 만들어 가고, 교육자료를 만들며,
인적 물적 자원 및 다른 수단을 만들어 나가야 합니다.
우리 아이들에게 힐링의 기회를 주고 그 아이들이 배움을 얻을수 있도록요.
우리의 학교는 가장 상처받기 쉬운 아이들까지 포용할수 있어야 합니다.
긍정적인 학교 문화를 만드는데 가장 필수 적인 것이죠.
그 연약한 아이들을 돌보는 우리는 최대한 예민해야 합니다.
그 아이가 빈곤과 중독에 던져져 있을 때
성매매로 비틀거릴 때
또는 다른 형태의 폭력에서 살아남았을 때
가장 큰소리로 외칠 때
혹은 가장 조용한 소리로 외칠 때
우리는그녀의 지적인 그리고
사회적 감정적 온전한 상태를 지원해 줄수 있어야 합니다.
그녀의 반바지가 무릎까지 오건 허벅지 중간까지 또는 짧더라도요.
너무 무리한 요구처럼 보일 지도 모릅니다.
공포의 정치가 깊숙이 자리잡고 있는 이 세상에서
여학생들이 학교를 치유와 성장의 장소로 인식할수 있게 한다는 것이요.
하지만 우리는 이것을 우리의 목표로 삼아 대담하게 나가야 합니다.
교육이 자유를 위한 작업이라는 전제하에 우리가 이것을 추구한다면
우리는 교육환경을 바꿀수 있으며
결과적으로 단 한명의 소녀도, 가장 상처받기 쉬운 소녀까지도
학교에서 내쳐지는 일은 없을 것입니다.
그리고 그것은 우리 모두의 승리가 되는 것입니다.
감사합니다.
(박수)
In het zesde leerjaar heb ik eens gevochten op school.
Het was niet mijn eerste gevecht
maar wel mijn eerste op school.
Het was met een jongen,
ongeveer een kop groter dan ik en fysiek sterker,
die me al wekenlang pestte.
Tijdens een LO-les trapte hij op mijn voet zonder zijn excuses aan te bieden.
Vol woede greep ik hem vast en smeet ik hem op de grond.
Ik zat vroeger op judo.
(Gelach)
We vochten nog geen twee minuten,
maar het weerspiegelde perfect de storm die in me raasde
doordat ik op jonge leeftijd slachtoffer was van seksueel geweld,
doordat ik last had van verlatingsangst
en doordat ik in mijn leven al vaker geweld gezien had.
Ik vocht tegen hem,
maar ik vocht ook tegen de mannen die mijn lichaam hadden misbruikt
en tegen de cultuur die mij het zwijgen oplegde.
Een leraar stopte het gevecht
en ik moest naar het kantoor van de directeur.
Ze vroeg me niet: "Monique, wat is er mis met jou?"
Ze liet me op adem komen
en vroeg: "Wat is er gebeurd?"
Mijn leraren leefden zich erg in.
Ze kenden me.
Ze wisten dat ik graag las, ze wisten dat ik graag tekende,
ze wisten dat ik een grote Prince-fan was.
En ze gebruikten die informatie om mij te doen begrijpen
waarom mijn daden en die van mijn klasgenoot
hun leersysteem verstoorde.
Ze schorsten me niet
en ze haalden er geen politie bij.
Ondanks het gevecht, ging ik de volgende dag naar school,
haalde in mijn diploma, en ging ik lesgeven.
Helaas loopt het verhaal anders af bij veel donkere meisjes
in de VS en de rest van de wereld.
We bevinden ons in een crisis waar donkere meisjes
buitensporig veel uit scholen gezet worden.
Niet omdat ze een onmiddellijk gevaar vormen voor een school,
maar omdat scholen voor die meisjes
vaak plekken zijn van straf en uitsluiting.
Dat vertellen donkere meisjes in het hele land mij.
Maar dit is geen onoverkomelijk probleem.
We kunnen dit verhaal herschrijven.
We beginnen met enkele feiten.
Volgens een onderzoek van National Black Women's Justice Institute,
waarbij het Amerikaans ministerie van Onderwijs
informatie deelde over burgerrechten,
zijn donkere meisjes de enige groep die onevenredig vaak te maken krijgt
met het volledige spectrum aan straffen in scholen.
Dat betekent niet dat andere meisjes nooit een schorsing krijgen,
of dat andere meisjes minder vaak andere straffen krijgen.
Maar donkere meisjes zijn de enige groep meisjes
die in het algemeen vaker straf krijgen.
Donkere meisjes worden zeven keer zo vaak één of meerdere keren geschorst
dan hun blanke collega's
en ze worden bijna drie keer zo vaak
als hun blanke en Latijns-Amerikaanse collega's
naar de kinderrechter gestuurd.
Onlangs gaf het onderzoekscentrum voor armoede en ongelijkheid in Georgetown
een gedeeltelijke verklaring voor deze ongelijkheid,
toen ze bevestigden dat donkere meisjes vaak als oudere kinderen behandeld worden,
omdat ze volwassener lijken dan hun blanke leeftijdsgenoten.
Het onderzoek wees onder andere uit
dat mensen denken dat donkere meisjes minder zorg nodig hebben,
minder bescherming nodig hebben, meer weten over seks,
en zelfstandiger zijn dan hun blanke leeftijdsgenoten.
Het onderzoek wees ook uit
dat deze misvatting begint bij meisjes vanaf vijf jaar
en dat dit beeld, deze ongelijkheid, sterker wordt en groeit
en zijn hoogtepunt bereikt als meisjes tussen 10 en 14 jaar zijn.
Dit heeft grote gevolgen.
De overtuiging dat een meisje ouder is dan ze in feite is,
kan leiden tot een strengere aanpak,
een onmiddellijke uitbrander als ze iets fout doet
en onterechte beschuldiging als ze het slachtoffer is.
Het kan een meisje ook doen denken dat er iets mis is met haar,
in plaats van met de omstandigheden waarin ze zich bevindt.
We vinden donkere meisjes systematisch te luidruchtig, te agressief,
te boos, te opvallend.
We vergelijken die eigenschappen met die van niet-donkere meisjes
zonder rekening te houden met de leefomstandigheden van dit meisje
of met haar culturele normen.
Het gebeurt niet alleen in de VS.
In Zuid Afrika
werden meisjes op de meisjesschool van Petoria afgeraden
naar school te komen met hun natuurlijke haar
zonder dat die chemisch behandeld waren.
Wat deden de meisjes hieraan?
Ze protesteerden.
En het was prachtig om te zien dat het grootste deel van de gemeenschap
hen in de armen sloot omdat ze voor zichzelf opkwamen.
Maar er waren er ook die hen storend vonden,
vooral omdat zij durfden te vragen:
"Waar kunnen wij zwart zijn als we niet zwart kunnen zijn in Afrika?"
(Gelach)
(Applaus)
Dat is een goede vraag.
Overal ter wereld
worstelen donkere meisjes met deze vraag.
Overal ter wereld
zwoegen meisjes om gezien te worden, strijden ze om vrij te zijn
en vechten ze om erbij te horen
in het landschap vol belofte waar een veilige leerplek in voorziet.
In de VS worden kleine meisjes, net geen peuters meer,
in de klas gearresteerd voor een woedeaanval.
Meisjes uit de eerste graad worden van school gestuurd
omwille van hun natuurlijke haardracht
en omwille van hoe hun kleding rond hun lichaam zit.
Middelbare-schoolmeisjes worden door politieagenten
op school gewelddadig aangepakt.
Waar kunnen zwarte meisjes zwart zijn zonder een uitbrander of straf te krijgen?
Het zijn niet enkel deze voorvallen.
Door mijn werk als onderzoekster en lerares
heb ik de kans gehad met meisjes als Stacy te werken.
Zij is het meisje uit mijn boek 'Pushout',
dat worstelt met haar neiging tot gewelddadig gedrag.
Ze gaat voorbij aan neurowetenschappelijke en structurele analyses
die de wetenschap te bieden heeft
over hoe haar jeugdtrauma's duidelijk maken
waarom ze gewelddadig gedrag vertoont,
en beschrijft zichzelf regelrecht als een 'probleemkind'.
Dat komt voornamelijk omdat leraren die woorden gebruikten
toen ze haar systematisch schorsten.
Maar het zit zo: meisjes afgezonderd van de rest
zullen het letsel eerder negeren en de oorzaak ervan in zichzelf zoeken.
Dus als meisjes in de problemen raken, zouden we ze niet weg moeten duwen;
we zouden ze dichter bij ons moeten nemen.
Onderwijs is cruciaal als we hen willen behoeden
voor contact met het strafrecht.
We moeten dus beleidsvormen en gewoontes ontwikkelen
die meisjes in contact houden met hun studies
in plaats van ze ervan weg te houden.
Dat is één van de redenen dat ik zeg dat onderwijs gelijk staat aan vrijheid.
Als meisjes zich veilig voelen, kunnen ze studeren.
Als ze zich onveilig voelen, vechten ze.
Ze protesteren, ze maken ruzie, ze vluchten, ze verstarren.
Het menselijk brein beschermt ons als we ons bedreigd voelen.
Zolang school voelt als een bedreiging
of als onderdeel van het weefsel van pijn in een meisjesleven,
zal ze zich blijven verzetten.
Maar als scholen plaatsen worden waar meisjes kunnen herstellen,
kunnen ze ook plaatsen worden om te studeren.
Hoe kan een school dan een plaats worden waar meisjes kunnen herstellen?
Wel, ten eerste moeten we de beleidsvormen en gewoontes doen stoppen
gericht tegen de haar- en kledingstijl van donkere meisjes.
(Applaus)
Laten we ons focussen op hoe en wat meisjes leren
in plaats van haar lichaam te controleren, wat de verkrachtingscultuur bevordert,
en in plaats van kinderen te straffen voor hoe ze geboren zijn.
Hier kunnen ouders en bezorgde volwassenen meehelpen.
Praat met de school en moedig hen aan iets te doen
aan het dresscode probleem en aan verwante beleidsvormen,
en zie het als een samenwerkingsproject tussen ouders en leerlingen
om bewust vooroordelen en discriminatie te voorkomen.
Maar onthoud wel dat sommige van de meest schadelijke gewoontes
tegenover donkere meisjes ongeschreven zijn.
We moeten dus verdergaan met de diepe, interne aanpak van vooroordelen
over hoe, wanneer en of we donkere meisjes zien voor wie ze werkelijk zijn,
of wat ons is verteld dat ze zijn.
Doe vrijwilligerswerk op scholen
en sticht cultureel bekwame en genderspecifieke discussiegroepen
met donkere meisjes, latina's, inheemse meisjes
en andere studenten die uitgesloten worden in scholen,
om hen een veilige omgeving te bieden
om hun identiteit te vinden en hun ervaringen te verwerken.
En als scholen plaatsen worden waar ze kunnen herstellen,
moeten politieagenten er weggehaald worden
en moet het aantal hulpverleners op school omhoog.
(Applaus)
Onderwijs betekent werken aan vrijheid.
En wat je beginpunt ook is, we moeten allemaal strijden voor vrijheid.
Het goede nieuws is dat enkele scholen actief bezig zijn een plaats te worden
waar meisjes zichzelf veilig en geliefd kunnen voelen.
De Columbus City Prep School for Girls in Columbus, Ohio, is een goed voorbeeld.
Het werd een voorbeeld op het moment dat de directeur aankondigde
dat ze meisjes niet langer straf gaven vanwege 'slecht gedrag'.
Naast het stichten --
Eigenlijk hebben zij een reeks van alternatieven gemaakt
voor straffen als schorsing, van school sturen en arrestatie.
Naast het herstelprogramma
hebben ze de relatie tussen leerling en leraar bevorderd
door elk meisje minstens één volwassene op de campus toe te wijzen
waar ze in noodgevallen heen kan gaan.
Ze hebben ruimtes gebouwd doorheen de gangen en in klaslokalen
waar meisjes kunnen samenkomen als ze daar even nood aan hebben.
En ze hebben een adviesgroep opgericht die meisjes de kans geeft
elke dag te starten met het bevorderen van eigenwaarde,
communicatievaardigheden en het stellen van doelen.
Op deze school
proberen ze gehoor te geven aan de jeugdtrauma's van de meisjes
in plaats van ze te negeren.
Ze nemen ze dichter bij zich in plaats van ze weg te duwen.
En daardoor wordt er minder gespijbeld en wordt er minder geschorst
en zijn steeds meer meisjes bereid te studeren op school
omdat ze weten dat hun leraren om hen geven.
Dat is belangrijk.
Scholen die kunst en sport opnemen in hun lessenpakket
of die hervormende leerprojecten oprichten
zoals herstelprogramma's, mindfulness en meditatie,
geven meisjes de kans zowel relaties met anderen
als die met zichzelf te herstellen.
Om gehoor te kunnen geven aan de complexe jeugdtrauma's
die onze studenten in het verleden meemaakten,
moet iedereen die gelooft in de toekomst van kinderen en adolescenten
relaties, lesmateriaal, mensen, geld en andere hulpmiddelen aanreiken
die kinderen de kans geven te herstellen om vervolgens te kunnen studeren.
Onze scholen moeten plaatsen zijn
waar gehoor gegeven wordt aan de meest kwetsbare meisjes,
omdat dat essentieel is voor een positieve schoolcultuur.
We moeten haar potentieel het krachtigst voor ogen houden
wanneer armoede en verslaving haar in de greep heeft,
wanneer ze nog moet bekomen van de seksuele uitbuiting
of andere vormen van geweld waar ze slachtoffer van was,
wanneer ze het hardst schreeuwt,
of het stilst zwijgt.
We moeten haar intellectuele en sociaal- emotionele welzijn kunnen ondersteunen
als haar short tot haar knieën komt,
maar ook als die tot halverwege haar dijen of korter komt.
Het kan een hele opgave lijken
in een wereld met zo'n diepgewortelde politieke angstcultuur,
om scholen zo plots te zien als plekken waar meisjes herstellen en openbloeien.
Maar we moeten moedig genoeg zijn hiervan ons doel te maken.
Als we ons inzetten om deze vorm van onderwijs te zien als vrijheid,
kunnen we de leeromstandigheden zodanig veranderen
dat geen enkel meisje, zelfs niet het meest kwetsbare,
van school gestuurd zal worden.
En dat is een win-win situatie.
Bedankt.
(Applaus)
Quando eu estava no sexto ano, meti-me numa briga na escola.
Não era a primeira vez que me metia numa briga,
mas foi a primeira vez que aconteceu na escola.
Foi com um rapaz que era muito mais alto do que eu
que era fisicamente mais forte do que eu,
e que me insultara durante semanas.
Um dia, na aula de Educação Física, pisou-me no pé e recusou pedir desculpa.
Então, cheia de raiva, agarrei nele e atirei-o ao chão.
Tinha tido aulas de judo, anteriormente.
(Risos)
A nossa briga durou menos de dois minutos,
mas foi o reflexo perfeito do furacão
que estava a nascer dentro de mim,
como uma sobrevivente de agressão sexual
e como uma rapariga que lutava contra o abandono
e contra a violência noutros espaços da minha vida.
Eu estava a lutar contra ele,
e também a lutar contra os homens e os rapazes
que tinham violado o meu corpo
e contra a cultura que me dizia para ficar em silêncio.
Uma professora acabou com a briga
e a minha directora chamou-me ao seu gabinete.
Mas ela não disse: "Monique, o que se passa contigo?"
Deu-me um momento para eu recuperar o fôlego
e perguntou: "O que aconteceu?"
Os meus professores ouviram-me com empatia.
Eles conheciam-me.
Eles sabiam que eu gostava de ler, que gostava de desenhar,
eles sabiam que eu adorava o Prince.
E usaram essas informações para me ajudar a compreender
que as minhas acções, e as do meu colega, eram problemáticas
para a comunidade educativa que eles lideravam.
Não me suspenderam;
não chamaram a polícia.
A minha briga não me impediu de ir à escola no dia seguinte.
Não me impediu de me formar; não me impediu de ser professora.
Infelizmente, esta não é uma história partilhada por muitas raparigas negras
nos EUA e no mundo, hoje em dia.
Vivemos uma crise na qual as raparigas negras
são desproporcionalmente forçadas a abandonar a escola,
não porque representam uma ameaça iminente para a segurança,
mas porque frequentemente sentem a escola
como um local de castigo e marginalização.
É algo que oiço de raparigas negras de todo o país.
Mas não é insuperável.
Podemos mudar esta história.
Comecemos com alguns dados.
De acordo com a análise do National Black Women Institute
dos dados sobre os direitos civis
recolhidos pelo Departamento de Educação dos EUA,
as raparigas negras são o único grupo feminino sobre-representado
em todo o espectro da disciplina nas escolas.
Isso não significa que outras raparigas não sofram expulsões disciplinares
e não significa que outras raparigas não estejam sobre-representadas
noutras partes desse espectro.
Mas as raparigas negras são o único grupo
sobre-representado em todo o espectro.
As raparigas negras são sete vezes mais propensas que as suas homólogas brancas
a estarem envolvidas em uma ou mais suspensões escolares
e são quase três vezes mais propensas que as suas homólogas brancas e latinas
a ser remetidas ao tribunal de menores.
Um estudo recente feito pelo Centro sobre a Pobreza e Desigualdade de Georgetown
explicou parcialmente porque existe esta disparidade
ao confirmarem que as raparigas negras enfrentam
uma compressão especial relacionada com a idade
em que são vistas como mais adultas que as suas colegas brancas.
Entre outras coisas, o estudo descobriu
que as pessoas pensam que as raparigas negras precisam de menos carinho,
menos protecção, que sabem mais sobre sexo
e que são mais independentes que as suas colegas brancas.
O estudo descobriu também
que a disparidade de percepção começa quando as raparigas têm apenas cinco anos.
E que esta percepção e disparidade aumentam com o tempo
e atingem o seu pico quando as raparigas têm entre 10 a 14 anos.
Isto não ocorre sem consequências.
Acreditar que uma rapariga é mais velha do que realmente é,
leva a um tratamento mais severo,
à censura imediata quando comete um erro
e a culpar a vítima quando está magoada.
Pode levá-la a pensar que existe algo de errado com ela
em vez das condições em que ela se encontra.
As raparigas negras são vistas como muito ruidosas, muito agressivas,
muito zangadas, muito visíveis.
Qualidades que são frequentemente comparadas com as raparigas não negras
e que não têm em consideração o que se está a passar na vida destas raparigas
ou as suas normas culturais.
E não acontece apenas nos EUA.
Na África do Sul,
as raparigas negras do liceu feminino de Pretoria
foram dissuadidas de ir à escola com o seu cabelo natural,
sem tratamento químico.
O que é que elas fizeram?
Elas protestaram.
E foi lindo ver a maior parte da comunidade global
abraçar estas raparigas enquanto afirmavam a sua verdade.
Mas houve quem as visse como perturbadoras,
em grande parte porque ousaram perguntar:
"Onde podemos nós ser negras se não podemos ser negras em África?"
(Risos)
(Aplausos)
É uma boa pergunta.
Em todo o mundo,
as raparigas negras lidam com esta pergunta.
E em todo o mundo,
as raparigas negras esforçam-se por serem vistas,
trabalham para serem livres e lutam para serem incluídas.
num cenário que promete ser um lugar seguro para aprender.
Nos EUA, crianças que mal passaram dos seus primeiros anos,
ficam presas na sala de aula por terem uma fúria.
Na escola básica, raparigas são afastadas da escola
por causa de usarem o seu cabelo natural
ou pela forma como a roupa lhes assenta no corpo.
Na escola secundária, raparigas sofrem violência
por parte de agentes da polícia.
Onde podem as raparigas negras ser negras sem reprimenda ou castigo?
E não são apenas estes incidentes.
Enquanto investigadora e professora,
tive a oportunidade de trabalhar com raparigas como a Stacy,
uma rapariga que retrato no meu livro "Pushout",
e que luta com a sua participação na violência.
Ela ignora as análises neurocientíficas e estruturais
que a ciência oferece
sobre como as suas experiências adversas na infância
influenciam o porquê de ela ser violenta
e descreve-se imediatamente a si mesma como sendo "problemática",
principalmente porque é a linguagem usada pelos professores
quando a suspendem, rotineiramente.
Mas a questão é esta.
A desconexão e a interiorização da violência aumentam com o isolamento.
Quando as raparigas se metem em problemas, não devíamos afastá-las,
devíamos fazer com que se aproximem.
A educação é um factor importante que protege
contra o contacto com o sistema criminal legal.
Devíamos criar políticas e práticas
que permitam às raparigas continuarem a aprender
em vez de as afastar cada vez mais.
É por isso que gosto de dizer que o ensino é um trabalho de liberdade.
Quando as raparigas se sentem seguras, conseguem aprender,
Quando não se sentem seguras, elas lutam,
protestam, discutem, fogem, bloqueiam.
O cérebro humano está preparado para nos proteger das ameaças.
Então, quando a escola parece ser uma ameaça,
ou fazer parte do quadro de violência na vida de uma jovem,
ela vai sentir-se inclinada a resistir.
Mas quando a escola se torna um local de regeneração,
também será um local de aprendizagem.
Então o que significa tornar a escola num local de regeneração?
Por um lado, significa que devemos suspender imediatamente
as políticas e práticas que visam o cabelo e as roupas das raparigas negras.
(Aplausos)
Vamos focar-nos no que uma rapariga aprende e como,
em vez de controlar o seu corpo de um modo que favorece a cultura da violação
ou punir crianças por causa das condições em que nasceram.
É aqui que os pais e a comunidade adulta podem participar.
Iniciar um diálogo com a escola
e incentivá-la a rever o seu código de roupa
e outras condutas comportamentais como um projecto colaborativo,
com pais e alunos,
para evitar intencionalmente o preconceito e a discriminação.
Mas tenham em conta
que algumas das práticas que prejudicam as raparigas negras não estão escritas.
Temos que continuar a fazer um trabalho interno profundo contra os preconceitos
que influenciam como e quando vemos as raparigas negras como realmente são,
ou pelo que nos disseram que são.
Fazer voluntariado numa escola
e criar grupos de discussão cultural que visem a igualdade de género
com raparigas negras, latinas, indígenas
e outras alunas que são marginalizadas na escola
para lhes dar um lugar seguro
para processarem as suas identidades e experiências na escola.
E se as escolas se transformarem em locais de regeneração
teremos de afastar a polícia
e aumentar o número de psicólogos nas escolas.
(Aplausos)
A educação é um trabalho de liberdade.
Seja qual for o nosso ponto de partida, devemos todos lutar pela liberdade.
Felizmente, existem escolas
que trabalham activamente para se estabelecerem
como locais onde as raparigas se sentem respeitadas e amadas.
A escola feminina Columbus City Prep em Columbus, Ohio, é um exemplo disso.
Tornou-se num exemplo desde que o seu director declarou
que iam deixar de castigar raparigas por terem uma "atitude má".
Além de criarem...
Essencialmente, criaram um conjunto sólido
de alternativas à suspensão, à expulsão e à prisão.
Além de criarem um programa jurídico restaurativo,
melhoraram as suas relações entre aluno e professor,
assegurando que existe pelo menos um adulto responsável
a que ela pode recorrer num momento de crise.
Criaram espaços ao longo dos corredores da escola e nas aulas
para as raparigas se reagruparem caso necessitem.
E criaram um programa de aconselhamento que dá às raparigas a oportunidade
de começarem cada dia com a promoção de auto-estima,
capacidade de comunicação e estabelecimento de um objetivo.
Nesta escola,
estão a tentar responder às suas experiências negativas de infância
em vez de ignorá-las.
Integram-nas. Não as afastam.
Como resultado, o absentismo escolar e as suspensões diminuíram,
as raparigas chegam à escola com mais vontade de aprender
porque sabem que os professores se preocupam com elas.
Isso é importante.
As escolas que têm artes e desporto no seu programa escolar
ou que desenvolvem programas transformadores
como a justiça restaurativa, a consciencialização e a meditação,
estão a criar uma oportunidade para as raparigas melhorarem
a sua relação com os outros, mas também com elas próprias.
Responder ao trauma complexo e histórico,
vivido pelas nossas alunas
requer que todos acreditemos na promessa de que crianças e adolescentes
possam construir relações, aprender materiais,
recursos humanos e financeiros e outras ferramentas
que ofereçam às crianças uma oportunidade de regeneração, para poderem aprender.
As nossas escolas devem ser locais onde respondemos às raparigas mais vulneráveis
como parte essencial na criação de uma cultura escolar positiva.
A nossa capacidade de ver as suas qualidades deve ser a mais inteligente,
quando ela se encontra à beira da pobreza e do vício;
quando está a recuperar de ter sido um objecto sexual
ou sobreviveu a outras formas de violência;
quando é mais espalhafatosa,
ou mais sossegada.
Temos de ser capazes de apoiar o seu bem-estar
intelectual e emocional,
quer os seus calções cheguem aos joelhos, a meio da coxa ou mais acima.
Pode parecer uma tarefa difícil num mundo
tão profundamente enraizado na cultura do medo
imaginar as escolas como locais onde as raparigas se regeneram e prosperam,
mas temos de ter a audácia de ter essa intenção.
Se nos comprometermos com esta noção de educação como trabalho de liberdade,
podemos alterar as condições educativas
para que nenhuma rapariga, nem mesmo a mais vulnerável entre nós
seja afastada da escola.
E esta é uma vitória para todos nós.
Obrigada.
(Aplausos)
Quando eu estava no sexto ano, entrei numa briga na escola.
Não era a primeira vez que eu entrava numa briga,
mas foi a primeira vez que aconteceu na escola.
Foi com um garoto cerca de 30 cm mais alto do que eu,
fisicamente mais forte,
e que estava me provocando há semanas.
Um dia, na aula de educação física, ele pisou no meu pé
e se recusou a pedir desculpas.
Então, cheia de raiva, eu o agarrei e o atirei ao chão.
Já tive algumas aulas de judô.
(Risos)
Nossa briga durou menos de dois minutos,
mas foi o reflexo perfeito do furacão que estava se formando dentro de mim,
como jovem sobrevivente de agressão sexual
e como garota que lutava contra o abandono
e a exposição à violência em outros espaços de minha vida.
Eu estava brigando com ele,
mas também com os homens e os garotos que haviam violado meu corpo
e com a cultura que me dizia para ficar em silêncio.
Uma professora acabou com a briga,
e a diretora me chamou na sala dela.
Mas ela não disse: "Monique, o que há de errado com você?"
Ela me deu um momento para eu recuperar meu fôlego
e perguntou: "O que houve?"
Meus professores me ouviram com empatia.
Eles me conheciam.
Sabiam que eu adorava ler, desenhar,
sabiam que eu adorava o Prince.
E usaram essas informações para me ajudar a compreender
por que minhas ações e as de meu colega eram problemáticas
para a comunidade educativa que lideravam.
Não me suspenderam;
não chamaram a polícia.
Minha briga não me impediu de ir à escola no dia seguinte.
Não me impediu de me formar, nem de lecionar.
Infelizmente, essa não é uma história compartilhada por muitas garotas negras
nos EUA e no mundo, hoje em dia.
Vivemos uma crise na qual as garotas negras
são desproporcionalmente forçadas a abandonar a escola,
não porque representam uma ameaça iminente para a segurança,
mas porque muitas vezes sentem a escola
como um local de castigo e marginalização.
É algo que ouço de garotas negras de todo o país.
Mas isso não é insuperável.
Podemos mudar essa história.
Vamos começar com alguns dados.
Segundo o National Black Women's Justice Institute,
que analisou dados sobre os direitos civis
coletados pelo Departamento de Educação dos EUA,
as garotas negras são o único grupo feminino super-representado
em todo o espectro da disciplina nas escolas.
Isso não significa que outras garotas não sofram expulsões disciplinares,
nem que outras garotas não estejam super-representadas
em outras partes desse espectro.
Mas as garotas negras são o único grupo super-representado em todo o espectro.
As garotas negras têm sete vezes mais chances do que suas colegas brancas
de sofrer uma ou mais suspensões escolares
e quase três vezes mais chances do que suas colegas brancas e latinas
de ser encaminhadas ao Juizado da Infância e Juventude.
Um estudo recente do Center on Poverty and Inequality de Georgetown
explicou parcialmente por que acontece essa disparidade
ao confirmar que garotas negras
enfrentam um tipo específico de compressão relacionada com a idade,
em que são vistas como mais adultas do que suas colegas brancas.
Entre outras coisas, o estudo mostrou
que as pessoas pensam que as garotas negras precisam de menos cuidados,
menos proteção, que sabem mais sobre sexo
e que são mais independentes do que suas colegas brancas.
O estudo também mostrou
que a disparidade de percepção começa quando as garotas têm apenas cinco anos
e que essa percepção e disparidade aumentam com o tempo
e atingem o auge quando as garotas têm entre 10 e 14 anos.
Isso não ocorre sem consequências.
Acreditar que uma garota seja mais velha do que ela é
pode levar a um tratamento mais duro,
à censura imediata quando comete um erro
e à atribuição da culpa à vítima quando ela é agredida.
Pode levar uma garota a pensar que há algo de errado com ela
e não com as condições nas quais ela se encontra.
As garotas negras costumam ser vistas como barulhentas, agressivas,
zangadas e visíveis demais,
qualidades frequentemente comparadas com as de garotas não negras
e que não levam em consideração o que se passa na vida dessas garotas
ou as normas culturais delas.
E isso não acontece apenas nos EUA.
Na África do Sul,
garotas negras do Pretoria High School for Girls
foram desaconselhadas a ir à escola com seu cabelo natural,
sem tratamento químico.
O que elas fizeram?
Protestaram.
Foi bonito ver a maior parte da comunidade global
apoiar essas garotas enquanto elas afirmavam sua verdade.
Mas houve quem as visse como perturbadoras,
em grande parte porque ousaram perguntar:
"Onde poderemos ser negras se não pudermos ser negras na África?"
(Risos)
(Aplausos)
É uma boa pergunta.
Em todo o mundo,
as garotas negras lidam com essa pergunta.
E em todo o mundo,
as garotas negras se esforçam para serem vistas,
trabalham para serem livres e lutam para serem incluídas
no cenário de promessas oferecido por um lugar seguro para aprender.
Nos EUA, garotinhas, logo após seus primeiros anos,
ficam presas na sala de aula por terem um acesso de raiva.
Garotas do ensino fundamental são afastadas da escola
pela maneira natural de usar seu cabelo
ou pela forma como a roupa se ajusta ao corpo delas.
Garotas do ensino médio sofrem violência nas mãos dos policiais nas escolas.
Onde garotas negras podem ser negras sem repreensão ou castigo?
E não são apenas esses incidentes.
Em meu trabalho como pesquisadora e educadora,
tive a oportunidade de trabalhar com garotas como Stacy,
que retrato em meu livro "Pushout",
que luta com a participação dela na violência.
Ela ignora as análises neurocientíficas e estruturais
que a ciência tem a oferecer
sobre como as experiências adversas dela na infância
influenciam o porquê de ela ser violenta
e vai direto na descrição de si mesma como "criança-problema",
principalmente porque é a linguagem usada pelos educadores
quando a suspendem rotineiramente.
Mas eis a questão.
A desconexão e a incorporação da violência aumentam com o isolamento.
Quando as garotas arranjam problemas, não deveríamos afastá-las,
mas trazê-las para mais perto.
A educação é um fator de proteção importante
contra o contato com o sistema criminal legal.
Devemos criar políticas e práticas
que mantenham as garotas ligadas ao aprendizado
em vez de afastá-las disso.
É por isso que gosto de dizer que a educação é um trabalho de liberdade.
Quando as garotas se sentem seguras, elas conseguem aprender,
Quando não se sentem seguras, elas lutam,
protestam, discutem, fogem, bloqueiam.
O cérebro humano está preparado para nos proteger em uma ameaça.
Quando a escola parece ser uma ameaça,
ou fazer parte do quadro de violência na vida de uma jovem,
ela ficará inclinada a resistir.
Mas, quando a escola se torna um local de cura,
também pode se tornar um local de aprendizagem.
Então, o que significa tornar a escola um local de cura?
Por um lado, significa que devemos suspender imediatamente
as políticas e práticas que visam o cabelo e as roupas das garotas negras.
(Aplausos)
Vamos nos concentrar em como e o que uma garota aprende,
em vez de controlar o corpo dela de modo a favorecer a cultura do estupro
ou castigar as crianças pelas condições nas quais elas nasceram.
É aqui que os pais e a comunidade de adultos conscientes podem participar.
Iniciem um diálogo com a escola
e a incentivem a rever o código de vestimenta
e outras regras de conduta comportamental
como um projeto colaborativo, com pais e alunos,
para evitar intencionalmente o preconceito e a discriminação.
Mas tenham em mente
que algumas das práticas que prejudicam as garotas negras não estão escritas.
Temos que fazer um trabalho interno profundo e contínuo contra os preconceitos
que influenciam como, quando e se vemos as garotas negras como realmente são,
ou pelo que nos disseram que elas são.
Sejam voluntários em uma escola
e criem grupos de discussão cultural que visem a igualdade de gênero
com garotas negras, latinas, indígenas
e outras alunas que são marginalizadas na escola
para lhes dar um lugar seguro
para processarem suas identidades e experiências na escola.
Se as escolas se transformarem em locais de cura,
teremos de retirar os policiais
e aumentar a quantidade de conselheiros nas escolas.
(Aplausos) (Vivas)
A educação é um trabalho pela liberdade.
Seja qual for nosso ponto de partida, temos todos que lutar pela liberdade.
A boa notícia é que há escolas
que trabalham ativamente para se estabelecerem
como locais onde as garotas se sentem respeitadas e amadas.
A Columbus City Prep School for Girls em Columbus, Ohio, é um exemplo disso.
Tornou-se um exemplo desde que seu diretor declarou
que deixariam de castigar garotas por terem uma "atitude ruim".
Além de criarem...
Criaram, principalmente, um conjunto sólido
de alternativas à suspensão, expulsão e prisão.
Além de criarem um programa de justiça restaurativa,
melhoraram as relações entre aluno e professor
ao garantir que toda garota tenha ao menos um adulto na escola
a quem possa recorrer num momento de crise.
Criaram espaços ao longo dos corredores da escola e das salas
para as garotas se reagruparem caso necessitem.
E criaram um programa de aconselhamento que dá às garotas a oportunidade
de começarem cada dia com a promoção de autoestima,
habilidades de comunicação e estabelecimento de um objetivo.
Nessa escola,
estão tentando responder às experiências negativas da infância das garotas
em vez de ignorá-las.
As garotas são trazidas para mais perto; não são afastadas.
Como resultado, os índices de suspensão e ausência escolar diminuíram,
e as garotas chegam à escola cada vez mais prontas para aprender
porque sabem que os professores se importam com elas.
Isso é importante.
As escolas que têm arte e esportes no currículo escolar
ou que desenvolvem programas transformadores,
como justiça restaurativa, consciência plena e meditação,
estão criando uma oportunidade
para as garotas melhorarem a relação delas com os outros
e também consigo mesmas.
Reagir ao trauma complexo e histórico
vivido por nossas alunas
requer que todos acreditemos na promessa de que crianças e adolescentes
criem relacionamentos, materiais de aprendizagem,
recursos humanos e financeiros e outras ferramentas
que ofereçam às crianças uma oportunidade de cura, para que possam aprender.
Nossas escolas devem ser locais em que reagimos às garotas mais vulneráveis
como parte fundamental na criação de uma cultura escolar positiva.
Nossa capacidade de ver suas qualidades deve ser a mais perspicaz,
quando elas se encontram à beira da pobreza e do vício;
quando estão se recuperando de ter sido objeto sexual
ou sobreviveram a outras formas de violência;
quando são mais barulhentas,
ou mais quietas.
Devemos poder apoiar o bem-estar intelectual e emocional delas,
quer os shorts delas cheguem aos joelhos, no meio da coxa ou mais acima.
Pode parecer uma tarefa difícil,
em um mundo tão profundamente enraizado na cultura do medo,
imaginar as escolas como locais onde as garotas possam se curar e prosperar,
mas temos de ser audaciosos o bastante para definir isso como nossa intenção.
Se nos comprometermos com essa noção de educação como trabalho de liberdade,
poderemos alterar as condições educacionais
para que nenhuma garota, nem mesmo a mais vulnerável entre nós,
seja afastada da escola.
E essa é uma vitória para todos nós.
Obrigada.
(Aplausos) (Vivas)
Când eram în clasa a șasea, am intrat într-o bătaie la școală.
Nu era prima dată când mă luam la bătaie,
dar era prima dată când se întâmpla la școală.
Era vorba de un băiat cu un cap mai înalt decât mine,
care avea mai multă forță decât mine,
și care mă șicana de câteva săptămâni.
Într-o zi, la sport, m-a călcat pe picior și nu a vrut să-și ceară scuze.
Așa că, furioasă, l-am înșfăcat și l-am izbit de pământ.
Făcusem cursuri de judo înainte.
(Râsete)
Bătaia noastră a durat mai puțin de două minute,
dar a fost reflecția perfectă a uraganului
care se năștea în interiorul meu,
ca tânără supraviețuitoare a agresiunii sexuale,
și ca tânără ce se lupta cu abandonul,
expusă la violență de-a lungul vieții.
Îl băteam pe el,
dar îi băteam și pe bărbații și pe băieții care mi-au agresat corpul
și cultura care îmi spunea că nu trebuie să vorbesc despre asta.
Un profesor a întrerupt bătaia,
iar directoarea m-a chemat în birou.
Nu m-a întrebat: „Monique, ce-i în neregulă cu tine?”
M-a lăsat un moment să-mi reiau suflul
și apoi m-a întrebat: „Ce s-a întâmplat?”
Dascălii care lucrau cu mine s-au purtat cu empatie.
Mă cunoșteau.
Știau că îmi plăcea să citesc, să desenez,
știau că îl adoram pe Prince.
Și au folosit această informație să mă ajute să înțeleg
de ce acțiunile mele și ale colegilor mei erau nocive
pentru comunitatea pe care ei o conduceau.
Nu m-au suspendat,
nu au sunat poliția.
Bătaia nu m-a împiedicat să merg la școală a doua zi.
Nu m-a împiedicat să-mi termin studiile, nu m-a împiedicat să predau.
Dar din păcate, asta nu-i o poveste împărtășită de multe fete negre
din SUA și din lumea întreagă.
Trecem printr-o criză în care fetele negre
sunt forțate cu precădere să abandoneze școala,
nu pentru că reprezintă un pericol iminent față de siguranța școlii,
ci pentru că adesea școala
reprezintă un loc pentru pedepse și marginalizare.
E ceva ce aud de la fetele negre din toată țara.
Dar nu e de nedepășit.
Putem schimba scenariul.
Să începem cu câteva date.
Conform analizei făcute de Institutul Național al Justiției pentru Femeile Negre
a datelor despre drepturile civile,
colectate de Departamentul de Educație din SUA,
fetele negre sunt singurul grup suprareprezentat de fete
din întregul spectru de discipline din școli.
Asta nu înseamnă că alte fete nu suferă exmatriculări disciplinare,
nu înseamnă că alte fete nu sunt suprareprezentate
în alte părți ale acestui spectru.
Dar fetele negre sunt singurul grup de fete
suprareprezentate în întregul spectru.
Fetele negre sunt de șapte ori mai predispuse decât fetele albe
la una sau mai multe suspendări
și de aproape trei ori mai predispuse față de fetele albe și latino-americane
să fie trimise la Curtea juvenilă.
Un studiu recent condus de Georgetown Center on Poverty and Inequality
explică parțial de ce are loc această inegalitate
când confirmă că fetele negre trec
printr-o anumită comprimare a vârstei,
fiind privite ca fiind „mai adulte” decât colegele lor albe.
Printre altele, studiul scoate la iveală
că oamenii percep fetele negre ca având nevoie de mai puțină protecție,
de mai puțină grijă, ca știind mai multe despre sex,
și ca fiind mai independente decât fetele albe.
Studiul mai demonstrează
că această diferență de percepție începe când tinerele au abia cinci ani,
iar această disparitate perceptuală crește cu timpul
și atinge punctul maxim când fetele au între 10 și 14 ani.
Acest lucru nu-i lipsit de consecințe.
A considera că o fată este mai în vârstă poate conduce la un comportament mai dur,
la cenzură după comiterea unei greșeli
și la învinuire atunci când ea este cea rănită.
Poate determina o fată să creadă că-i ceva în neregulă cu ea,
și nu cu condițiile în care se găsește.
Fetele negre sunt adesea văzute ca prea gălăgioase, prea agresive,
prea furioase, prea vizibile.
Calități adesea judecate în raport cu celelalte fete,
care nu iau în calcul ce se petrece în viața fetei respective
și care sunt normele ei culturale.
Și nu se întâmplă doar în SUA.
În Africa de Sud
fetele negre de la Pretoria Girls High School
au fost descurajate să-și poarte părul la școală în forma naturală,
fără o procesare chimică.
Ce au făcut aceste fete?
Au protestat.
Și a fost frumos să vezi că o mare pare din comunitatea globală
le susținea pe aceste fete în lupta pentru drepturile lor.
Dar unii le-au văzut problematice
în mare parte pentru că au îndrăznit să pună întrebarea:
„Unde putem fi negre dacă nu în Africa?”
(Râsete)
(Aplauze)
Este o întrebare bună.
În toată lumea,
fetele negre se confruntă cu această întrebare.
Și în toată lumea,
fetele negre luptă pentru a fi văzute, pentru a fi libere
și se zbat pentru a fi incluse
în promisiunea oferită de un spațiu sigur al învățământului.
În SUA, abia trecute de vârsta copilăriei,
fetele sunt arestate în sala de clasă pentru un acces de furie.
Fetele de gimnaziu sunt excluse din școli
din cauza felului natural în care-și poartă părul
sau a modului în care hainele li se așează pe corp.
Fetele de liceu au de-a face cu violența
din partea ofițerilor de poliție din școli.
Unde pot fetele negre fi negre fără mustrări și pedepse?
Și nu sunt doar aceste incidente.
În meseria mea de cercetător și profesor,
am avut ocazia de a lucra cu fete ca Stacy,
o fată pe care am descris-o în cartea mea „Pushout”,
care întâmpină probleme legate de implicarea ei în acte de violență.
Ignoră studiile neuroștiințifice și structurale
pe care știința le oferă
despre cum experiențele ostile din copilăria ei
influențează implicarea în acte de violență
și se autodescrie direct drept „un copil problemă”,
pentru că acesta e limbajul pe care îl folosesc profesorii
ce o suspendă în mod frecvent.
Dar aici e toată treaba.
Deconectarea și internalizarea suferinței devin mai puternice în izolare.
Atunci când fetele dau de probleme nu ar trebui să le dăm la o parte,
ci să le apropiem mai mult.
Educația e un factor critic al protecției
împotriva contactului cu sistemul de justiție penală.
Ar trebui să creăm politici și practici
care mențin contactul fetelor cu studiul,
nu care le îndepărtează.
E unul dintre motivele pentru care cred că educația e o muncă pentru libertate.
Când fetele se simt sigure, pot învăța.
Când nu se simt sigure, se bat,
protestează, se ceartă, fug, se blochează.
Creierul uman ne protejează când ne simțim amenințați.
Atâta timp cât școala se resimte ca o amenințare
sau o parte din mozaicul durerii din viața unei fete,
ea va tinde să reziste.
Dar când școlile devin locuri pentru vindecare,
pot deveni și locuri pentru învățare.
Așadar, ce înseamnă ca o școală să devină loc pentru vindecare?
În primul rând, trebuie să întrerupem imediat
practicile care vizează fetele negre pentru părul sau îmbrăcămintea lor.
(Aplauze)
Să ne concentrăm pe cum și pe ce învață o fată,
și nu pe supravegherea corpului ei în moduri care înlesnesc cultura violului
sau pedepsesc copiii pentru condițiile în care au crescut.
Părinții și comunitatea de adulți pot da o mână de ajutor aici.
Pot începe o discuție cu școala,
încurajând-o să-și revizuiască codul vestimentar
și alte politici de comportament, ca un proiect colaborativ
cu părinți și elevi,
anume pentru a evita prejudecățile și discriminarea.
Rețineți, totuși:
unele dintre practicile care rănesc cel mai mult sunt nescrise.
Așa că trebuie să săpăm în profunzime pentru a descoperi prejudecățile
care dictează cum, când și unde vedem fetele negre pentru ceea ce sunt
sau pentru ce ni s-a spus că sunt.
Faceți voluntariat într-o școală
și stabiliți discuții de grup competente la nivel cultural și de gen
cu fete negre, latino-americane sau autohtone
și cu alți elevi care trec prin marginalizare în școli
pentru a le oferi un spațiu sigur
de a-și procesa identitățile și experiențele în școli.
Iar dacă școlile vor deveni locuri pentru vindecare
trebuie să reducem ofițerii de poliție
și să creștem numărul consilierilor în școli.
(Aplauze)
Educația este o muncă pentru libertate.
Și oricare ar fi punctul de intrare,
toți trebuie să fim luptători pentru libertate.
Vestea bună este că există școli
care lucrează în mod activ pentru a deveni
locuri în care fetele se simt sacre și iubite.
Liceul de fete Columbus City din Ohio este un astfel de exemplu.
A devenit un exemplu când directorul a declarat
că nu vor mai pedepsi fetele pentru „o atitudine greșită”.
În afară de a dezvolta...
Pe scurt, ce au făcut a fost să dezvolte un spectru solid
de alternative la suspendări, exmatriculări și arestări.
În afară de stabilirea unui program de justiție restaurativă,
au îmbunătățit relațiile dintre elevi și profesori,
asigurându-se că fiecare elevă are cel puțin un adult
căruia i se poate adresa într-un moment de criză.
Au construit spații pe holuri și în clase pentru ca fetele să se poate reuni
dacă au nevoie de un minut de pauză.
Au înființat un program de consiliere care le dă ocazia
să înceapă fiecare zi cultivând încrederea de sine,
abilitățile de comunicare și stabilirea obiectivelor.
La această școală,
încearcă să răspundă experiențelor ostile din copilăria unei fete,
nu să le ignore.
Le apropie, nu le dau la o parte.
Iar consecința este că absențele și rata de suspendare au scăzut,
iar fetele ajung la școală tot mai pregătite să învețe
pentru că știu că profesorilor le pasă de ele.
Asta contează.
Școlile care includ artele și sportul în planul de învățământ
sau care creează programe de transformare
precum justiție restaurativă, mindfulness și meditație,
oferă o oportunitate fetelor de a-și repara relațiile cu ceilalți,
dar și cu ele însele.
Pentru a răspunde traumei istorice și complexe
pe care o trăiesc elevii noștri
trebuie ca toți cei care credem în promisiunea copiilor și adolescenților
să construim relații, materiale de studiu,
resurse umane, financiare și alte instrumente
care oferă copiilor oportunitatea de a se vindeca pentru a putea învăța.
Școlile noastre ar trebui să fie locuri unde îngrijim cele mai vulnerabile fete,
ceea ce e esențial în crearea unei culturi școlare pozitive.
Capacitatea noastră de a le vedea potențialul trebuie să fie puternică,
chiar și atunci când se află în mijlocul sărăciei și adicției;
după ce a fost victima traficului sexual
sau a supraviețuit altor forme de violență;
când este cea mai gălăgioasă
sau cea mai tăcută.
Ar trebui să le putem sprijini intelectul
și bunăstarea socio-emoțională,
indiferent dacă pantalonii îi ajung până la genunchi, coapse sau mai sus.
Poate părea o treabă dificilă într-o lume
atât de înrădăcinată într-o politică a fricii
să ne imaginăm școlile ca locuri unde fetele se vindecă și prosperă,
dar este nevoie de îndrăzneală pentru a face din asta o intenție.
Dacă ne angajăm acestei noțiuni de educație ca muncă pentru libertate,
putem schimba condițiile de educație,
așa încât nicio fată, nici chiar cea mai vulnerabilă
să nu mai fie dată afară din școli.
Iar de aici, toți am avea de câștigat.
Mulțumesc!
(Aplauze)
Nilipokuwa darasa la sita, nilijikuta nikigombana shuleni.
Haikuwa mara ya kwanza kugombana,
lakini ilikuwa mara ya kwanza kutokea shuleni.
Niligombana na mvulana ambaye alikuwa mrefu zaidi yangu kwa futi moja,
ambaye alikuwa na nguvu zaidi yangu
aliyekuwa akinitania kwa wiki kadhaa.
Siku moja tukiwa katika somo la mazoezi ya viungo, alinikanyaga na kukataa kuomba radhi.
Hivyo, nikiwa nimejaa hasira, nilimkamata na kumuangusha chini.
Niliwahi kujifunza judo.
(Kicheko)
Mapigano yetu yalichukua si zaidi ya dakika mbili,
lakini ilikuwa ni taswira murua ya kimbunga
kilichokuwa kikijijenga ndani mwangu
nikiwa kama muhanga wa unyanyasaji wa kingono
na kama msichana ambaye nilikuwa nikipambana na kutelekezwa
na kuwepo katika vurugu katika nafasi nyingine ya maisha yangu.
Nilikuwa napigana nae,
lakini pia nilikuwa napigana na wanaume na wavulana ambao walinyanyasa mwili wangu
na utamaduni ulioniambia nilitakiwa kuwa kimya kuhusu hili.
Mwalimu aliamua mapigano
na mkuu wa shule aliniita ofisini mwake.
Lakini hakusema, "Monique, una tatizo gani?"
Alinipa wasaa wa kukusanya pumzi yangu
na kuuliza, "Kipi kimetokea?"
Wakufunzi wangu waliongoza kwa huruma.
Walinifahamu.
Na walitambua nilipenda kusoma, walijua nilipenda kuchora,
walijua nilimpenda Prince.
Na walitumia taarifa hizo kunisaidia kuelewa
kwanini matendo yangu, na ya mwanafunzi mwenzangu
hayakuwa mazuri katika shule wanayoiongoza.
Hawakunipa adhabu ya kukaa nyumbani;
hawakuita polisi.
Ugomvi wangu haukunizuia mimi kwenda shuleni siku iliyofuatia.
Haikunizuia mimi kumaliza masomo; Haikunizuia mimi kufundisha.
Lakini kwa bahati mbaya, hiyo si hadithi ambayo inasemwa na mabinti wengi weusi
nchini Marekani na duniani kote leo hii.
Tunaishi katika janga ambalo wasichana weusi
wanasukumwa mbali na shule ---
siyo kutokana na hatari wanayoweza kusababisha shuleni,
lakini kwa sababu wamezoea kuona shule
kama maeneo ya adhabu na unyanyapaa.
Hicho ndicho kitu ninachosikia kutoka kwa wasichana weusi duniani kote.
Lakini si kwamba hakizuiliki.
Tunaweza badili hadithi hii.
Tuanze na taarifa.
Kutokana na utafiti wa Taasisi ya Taifa ya Haki za Wanawake Weusi
Ihusuyo haki za binadamu
uliokusanywa na Kitengo cha Elimu,
wasichana weusi ni kundi pekee la wasichana ambalo huwakilishwa maradufu
sambamba na mwendelezo mzima wa adhabu mashuleni.
Haimaanishi kwamba wasichana wengine hawakumbani na adhabu
na haimaanishi kwamba wasichana wengine hawawakilishwi maradufu
katika mambo mengine sambamba na huo mwendelezo.
Lakini wasichana weusi ni kundi pekee la wasichana
ambalo huwakilishwa maradufu katika nyanja nzima.
Wasichana weusi hukumbana na hilo mara saba zaidi kuliko wasichana wenzao weupe
kupatwa na kufukuzwa shule kwa muda mara moja au zaidi
na wapo karibuni mara tatu zaidi kuliko wenzao ambao ni weupe au Walatina
kupelekwa mahakama za watoto.
Tafiti ya hivi karibuni iliyofanywa na Kituo Cha Georgetown kinachoshughulika na Umasikini na Ukosefu wa Usawa
Walichambua kwa juu juu kwanini ukosefu wa usawa unatokea
ambapo waliafiki kwamba wasichana weusi wanakumbana
na namna fulani ya mminyo wa umri,
ambapo wanaonekana kama watu wazima kuliko wenzao ambao ni weupe.
Ukijumuisha na mambo mengine, walitambua kwamba
watu wanawachukulia wasichana weusi kwamba wanahitaji malezi kidogo,
ulinzi duni, kujua zaidi kuhusu ngono
na kujitegemea zaidi kuliko wenzao ambao ni weupe.
Utafiti ulionyesha
kwamba ukosefu wa usawa wa mtazamo huanza pale wasichana wanapokuwa wadogo katika miaka mitano.
Na kwamba huu mtazamo unongezeka kadiri muda unavyokwenda
na hufika juu zaidi pale wasichana wanapokuwa na umri wa katika ya miaka 10 na 14.
Hii huja na madhara.
Kuamini kwamba msichana ni mkubwa zaidi ya umri wake huleta namna ya matunzo yenye akili,
hatua kali anapofanya kosa
na kumlaumu pale anapopatwa na janga.
Na inaweza pelekea msichana kuona kwamba kuna kitu hakipo sawa kwake,
ukiachana na mazingira ambayo anajikuta.
Wasichana kwa kawaida huonekana wana kelele, wenye vurugu,
wenye hasira, wanaoonekana sana.
Vipengele vya ubora ambavyo kwa kawaida hupimwa ukilinganisha na wale wasio weusi
na ambavyo havijali yanayotokea katika maisha ya msichana huyu
au utamaduni wake.
Na siyo tu Marekani.
Afrika Kusini,
wasichana katika shule ya Sekondari ya Pretoria
walikatzwa kwenda shuleni wakiwa na nywele za asili,
bila kuziweka kemikali.
Wasichana hao walifanya nini?
Walipinga.
Na ilikuwa kitu cha kuvutia kuona ulimwengu katika kiasi kikubwa
ikiwakumbatia wasichana pale waliposimama katika ukweli wao.
Lakini kuna wale waliowaona kama wavuruga amani,
kwa sababu walithubutu kuuliza swali,
"Ni wapi ambapo tutakuwa weusi kama hatuwezi kuwa weusi Africa?"
(Kicheko)
(Makofi)
Ni swali zuri.
Duniani kote,
wasichana weusi wanapambana na swali hili.
Na duniani kote,
wasichana wanapambana kuonekana, wanahangaika kuwa huru
na wanapambana kujumuishwa
katika mazingira ya ahadi kwamba nafasi salama ya kujifunza inapotolewa,
Nchini Marekani, wasichana wadogo, wanapopita miaka ya kuwa wachanga,
wanakamatwa darasani kwa kuwa na ghadhabu.
Wasichana wa shule za sekondari wanafukuzwa shuleni
kwa sababu ya namna ambavyo huweka nywele zao katika uhalisia
au kwa sababu ya namna nguo zinavyobana miili yao.
Wasichana wa sekondari hukumbana na vurugu
katika mikono ya askari wakiwa shuleni.
Wapi ambapo wasichana weusi watakuwa weusi bila kugombezwa au adhabu?
Na siyo tu matukio haya.
Katika kazi yangu nikiwa kama mtafiti na mwalimu,
Nilipata nafasi ya kufanya kazi na wasichana kama Stacy,
msichana ambaye nimemtaja katika kitabu changu cha "Pushout,"
ambaye anapambana na ujumuikaji wake katika vurugu.
Anakwepa uchambuzi wa sayansi ya nuroni
ambayo sayansi inaelezea
kuhusu namna gani utoto wake wenye matatizo unaainisha
kwanini anashiriki katika ugomvi
na kwenda moja kwa moja kujielezea kama "mtoto mwenye matatizo,"
kikubwa ni kwa sababu hiyo ndiyo lugha ambayo wakufunzi walitumia
pale kila wakati walipokuwa wakimtoa shuleni.
Lakini jambo ni hili.
Kutengwa na ongezeko la hatari hukua zaidi katika upweke.
Kwa hiyo wasichana wanapokuwa katika hatari, haitakiwi kuwatenga mbali,
tunatakiwa kuwaleta karibu nasi.
Elimu ni jambo muhimu linaloleta usalama
dhidi ya mfumo wa kuzuia uhalifu.
Kwa hiyo inatakiwa kuunda sera zetu na hatua
zinazowafanya wasichana kuunganika na kujifunza kwao,
kuliko kuwasukuma mbali na mfumo huo.
Ni moja ya sababu ambayo nitapenda kusema kwamba elimu ni kazi ya uhuru.
Pale wasichana wanahisi wapo salama, wanaweza kujifunza.
Wanapohisi hawapo salama, wanapigana,
wanapinga, wanabishana, wanakimbia,hawaendelei mbele.
Ubongo wa mwanadamu umetengenezwa kutulinda pale tunapohisi hatari.
Na inapokuwa kwamba shule inaonekana kama ni hatari,
au sehemu inayokandamiza maisha ya msichana,
lazima atachukua hatua kupambana.
Lakini pale shule inapokuwa sehemu ya uponyaji,
pia inaweza kuwa sehemu ya kujifunza.
Ina maana gani shule kuwa sehemu ya uponyaji?
inamaanisha kwamba tunatakiwa mara moja kusimamisha
sera na hatua ambazo zinalenga wasichana weusi kutokana na mitindo yao ya nywele au mavazi.
(Makofi)
Tuangalie namna gani na kipi msichana anachojifunza
kuliko kuweka sera ambazo zinawezesha utamaduni wa ubakaji
au kuadhibu watoto kulingana na mazingira ambayo wamezaliwa nayo.
Hapa ndipo wazazi na jamii ya wanaohusika wanaweza ingia katika kazi hii.
Anzisha maongezi na shule
na wape ushauri katika kuweka mifumo ya uvaaji
na taratibu nyingine ziwe ni hatua za kujadili kwa pamoja,
na wazazi na wanafunzi,
ili kwa makusudi kuepukana na unyanyapaa.
Kumbuka, ingawa,
kwamba mambo mengi ambayo huumiza wasichana weusi hayapo katika maandishi.
Kwa hiyo tunatakiwa kwenda ndani zaidi, kazi ya kina ya kuongelea unyanyapaa
ambao unaelezea namna, wakati gani na vile tunavyowaona wasichana weusi walivyo,
au kipi walichoambiwa kuhusu walivyo.
Jitolee katika shule
na anzisha majadiliano ya utamaduni na jinsia
na wasichana weusi au walatino.
na wanafunzi wengi wanaokumbana na kutengwa mashuleni
kuwapa nafasi salama
ya kuchambua utambuzi wao na wanavyoishi mashuleni.
Na kama shule itakuwa ni sehemu ya uponyaji,
tunatakiwa kuondoa maafisa wa polisi
na kuongeza washauri mashuleni.
(Kicheko)
Elimu ni kazi ya kupigania uhuru.
Na vyovyote vile hoja yetu ilivyo, wote tunatakiwa kuwa wapigania uhuru.
Habari njema ni kwamba kuna shule
ambazo zinafanya kazi kujiimarisha
kama sehemu ya wasichana kujiona kuwa ni wa thamani na wanaopendwa.
Shule ya Jiji la Columbus ya wasichana iliyopo Columbus, Ohio ni mfano wa hili.
Wamekuwa mfano pale ambapo mkuu wao shule alitangaza
kwamba hawatoendelea kuwaadhibu wasichana kwa kuwa na "tabia mbaya."
Katika nyongeza ya kujenga --
Kwa umuhimu, walichofanya ni njia za
mbadala za kusimamishwa au kufukuzwa shuleni au kukamatwa na polisi.
Katika kuanzisha mfumo wa kurudisha haki,
waliboresha mahusiano kati ya wanafunzi na walimu
kwa kuhakikisha kwamba kila msichana anakuwa na angalau mtu mzima mmoja shuleni
ambaye anaweza kumfuata pale anapokuwa katika tatizo.
Wamejenga nafasi katika korido za shule na madarasani
kwa ajili ya wasichana kukutana
Na wameanzisha programu ya ushauri ambayo inasaidia wasichana na nafasi
kuanza kila siku wakiamini thamani yao binafsi,
stadi ya kuwasiliana na namna ya kuweka malengo yao.
Katika shule hii,
wanajaribu kuelewa utoto ulio na majanga wa msichana husika
badala ya kuwakataa.
Wanawaleta karibu; hawawatengi.
Na matokeo yake, kiasi cha adhabu na kufukuzwa shule kimepungua,
na wasichana wanafika shuleni wakiwa na utayari wa kujifunza
kwa sababu wanatambua walimu wanawajali.
Hiyo ina maana.
Shule ambazo zinajumuisha sanaa na michezo katika mtaala wao
au wanajenga utaratibu wa kuleta mabadiliko,
kama vile kuleta upya haki, kuwaza sahihi na utulivu wa akili,
hutoa nafasi kwa wasichana kurekebisha mahusiano yao na wengine,
lakini pia kwa wao binafsi.
Kuweza kupambana na maisha tata ya nyuma
ambayo wanafunzi wetu wamepitia
huhitaji wote sisi kuamini katika ahadi ya watoto na vijana
kujenga mahusiano, nyenzo za kujifunza,
rasilimali watu na fedha na nyenzo nyinginezo
ambazo zinawapa watoto nafasi ya kupona, ili kwamba waweze kujifunza.
Shule zetu zinatakiwa kuwa sehemu ambazo tunajali wasichana wetu waliopo katika hatari
kama muhimu katika kutengeneza utamaduni chanya wa shule.
Uwezo wetu wa kuona ahadi zake unatakiwa kuwa bora zaidi
pale anapotupwa katika umasikini na uraibu;
pale anapoumizwa kwa kutumiwa kingono
au anapotoka katika namna nyingine za vurugu;
anapokuwa katika sauti yake kuu,
au katika ukimya kabisa.
Tunatakiwa kumsaidia kielimu
na kihisia pia
haijalishi kaptula yake ipo magotini au katikati ya mapaja au juu zaidi.
Inaonekana kama amri kuu katika dunia
ikiwa imechimbiwa chini zaidi kwenye siasa za uoga
kutazama shule kama sehemu ambazo wasichana wanaweza pona na kufanikiwa,
lakini inatakiwa tuwe imara zaidi vya kutosha kuweka hili kama lengo letu.
Kama tutaweza fanya katika mtazamo huu wa elimu ikiwa kama kazi ya uhuru,
tunaweza badili mazingira ya elimu
ili kwamba kusiwe na msichana, hata yule aliye katika hatari kubwa kati yetu,
ambaye atafukuzwa shuleni.
Na hii maana yake ni ushindi kwetu sote.
Asante.
(Makofi)
Altıncı sınıftayken okulda bir kavgaya karıştım.
İlk defa kavga etmiyordum
ama okulda ettiğim ilk kavgaydı.
Kavga, benden yaklaşık 30 cm daha uzun,
fiziksel olarak benden daha güçlü
ve haftalardır bana sataşan bir çocuklaydı.
Bir gün beden eğitimi dersinde, ayağıma bastı ve özür dilemeyi reddetti.
Çok sinirlenmiştim, onu tuttuğum gibi yere fırlattım.
Geçmişte judo eğitimi almıştım.
(Gülüşmeler)
Kavgamız iki dakikadan daha az sürdü.
Fakat bu kavga; cinsel tacizden kurtulan,
terk edilmişlikle boğuşan,
hayatının diğer alanlarında da
şiddete maruz kalmış biri olarak
içimde büyüttüğüm fırtınanın dışa yansımasıydı.
Onunla kavga ediyordum,
ancak aynı zamanda, bedenime saldırmış erkeklerle
ve bu konuda sessiz kalmam gerektiğini söyleyen kültürle de kavga ediyordum.
Bir öğretmen kavgayı ayırdı
ve müdürüm beni odasına çağırdı.
Ama bana, "Monique senin sorunun ne?" demedi.
Nefesimi toparlayabilmem için zaman verdi
ve "Ne oldu?" diye sordu.
Benimle çalışan eğitmenler empati kuruyorlardı.
Beni tanıyorlardı.
Okumayı ve resim çizmeyi sevdiğimi biliyorlardı.
Prince'e bayıldığımı da biliyorlardı.
Bu bilgileri, benim davranışlarımın ve sınıf arkadaşlarımın davranışlarının
öncülük ettikleri öğrenme topluluğu için yıkıcı olduğunu anlatmada kullandılar.
Bana uzaklaştırma cezası vermediler,
polisi aramadılar.
Bu kavga, ertesi gün okula gitmemi engellemedi.
Beni mezun olmaktan, öğretmekten alıkoymadı.
Ama maalesef artık bu hikâye,
ABD'deki ve dünyadaki birçok siyahi kızın paylaştığı bir hikâye değil.
Siyahi kızların oransız olarak okullardan uzaklaştırıldıkları bir krizin içindeyiz.
Okulun güvenliğine karşı muhtemel bir tehdit olmalarından dolayı değil;
okulları, genellikle ceza ve ötekileştirme mekanı olarak deneyimlediklerinden dolayı.
Bu, ülkemizin her yerindeki siyahi kızlardan duyduğum bir şey
ama üstesinden gelinemez değil.
Bu hikâyeyi değiştirebiliriz.
Birkaç veriyle başlayalım.
Ulusal Siyahi Kadınlar Adalet Enstitüsü'nün
ABD Eğitim Bakanlığı tarafından toplanan vatandaşlık hakları incelemesine göre;
siyahi kızlar, okullardaki disiplin kurulu süreci boyunca
en çok temsil edilmiş tek kız gruplarıdır.
Bu, diğer kızlar ayrımcı disipline maruz kalmıyor demek değil.
Diğer kızlar sürecin başka bölümlerinde fazla temsil edilmiyor demek de değil.
Ama siyahi kızlar, tüm süreç boyunca fazla temsil edilen tek grup.
Siyahi kızların bir veya daha fazla uzaklaştırma alma olasılığı,
beyaz akranlarına göre yedi kat daha fazla.
Beyaz ve Latin akranlarıyla kıyaslandığında
çocuk mahkemesine çıkma olasılıkları yaklaşık üç kat daha fazla.
Georgetown Center'ın son zamanlarda yaptığı Fakirlik ve Eşitsizlik araştırması
siyahi kızların, beyaz akranlarıyla kıyaslandığında
daha yetişkin olarak görüldükleri bir tür yaş baskısı yaşadıklarını onaylayarak
bu eşitsizliğin nedenini kısmen açıkladı.
Ulaşılan başka bir sonuç da şuydu:
Beyaz akranlarına göre siyahi kızların
daha az bakım ve korumaya ihtiyaç duyduğunu,
cinsellikle ilgili daha çok şey bildiğini ve daha özgür olduğunu düşünüyor.
Araştırma ayrıca bu algı ve eşitsizliğin siyahi kızlar beş yaşındayken başladığını,
zamanla arttığını ve 10-14 yaşlarında zirveye ulaştığını ortaya koydu.
Bu durumun sonuçları var.
Bir kızın yaşından daha büyük olduğuna inanmak
ona daha kaba davranılmasına, bir hata yaptığında hemen kınanmasına
ve zarar gördüğünde kendisinin suçlanmasına yol açar.
Ayrıca içinde bulunduğu koşullar yerine sorunu kendinde aramasına neden olur.
Siyahi kızlar hep çok gürültülü, çok agresif,
çok sinirli ve çok göz önünde olarak görülürler.
Siyahi olmayan kızlarla kıyaslanan
ve kızın hayatında yaşananları ya da kültürünü hesaba katmayan sıfatlar.
Bunun yaşandığı tek yer ABD değil.
Güney Afrika'da, Pretoria Kız Lisesi'ndeki siyahi kızlar
kimyasal işlem uygulamadan doğal saçlarla okula gelmekten vazgeçirildiler.
Peki o kızlar ne yaptı?
Protesto ettiler.
Onlar kendi gerçeklerini savunurken
küresel toplumun onları sarmalamasını görmek çok güzeldi.
Ama onları rahatsız edici bulanlar da vardı
ve bunun asıl nedeni, o kızların şunu sormaya cesaret etmeleriydi:
"Afrika'da değilse başka nerede siyahi olabiliriz?"
(Gülüşmeler)
(Alkışlar)
Bu iyi bir soru.
Dünyanın her yerinde siyahi kızlar bu soruyla boğuşuyor.
Dünyanın her yerinde siyahi kızlar özgür olmak için mücadele ediyor
ve eğitim için güvenli bir alanın verdiği vaatlere dahil olmak için savaşıyor.
ABD'de yürüme çağını henüz geçmiş küçük kızlar
sınıfta aksilik çıkardıkları için tutuklanıyorlar.
Ortaokula giden kızlar doğal saçlarıyla okula geldikleri için
veya kıyafetleri yüzünden okuldan uzaklaştırılıyorlar.
Lisedeki kızlar okullarda polis tarafından şiddete maruz kalıyorlar.
Azarlama ve eziyet olmadan siyahi kızlar nerede siyah olabilirler?
Bu sadece birkaç olaydan ibaret değil.
Araştırmacı ve eğitimci olarak
"Pushout" adlı kitabımda anlattığım Stacy gibi,
şiddet olaylarına karışan kızlarla çalışma fırsatım oldu.
Stacy, kendisinin şiddet olaylarına karışmasının
olumsuz çocukluk deneyimlerinden kaynaklandığını ortaya koyan
sinirbilimsel ve yapısal analizleri es geçip
kendini doğrudan "problem çocuk" olarak tanıtıyor
çünkü bunlar, eğitimcilerin hep onu cezalandırırken kullandığı kelimelerdi.
Ama şu var ki,
kopukluk ve zararın içselleştirilmesi, herkesten uzaktayken daha fazla büyür.
Bu yüzden kızların başı derde girdiğinde onları uzaklaştırmamalıyız,
daha da yakınlaştırmalıyız.
Eğitim, suça bulaşmaya karşı önemli bir korunma faktörü
bu yüzden kızları eğitimden uzaklaştırmak yerine
onları eğitime bağlayan ilke ve uygulamalar geliştiriyor olmalıyız.
Bu, eğitimin, özgürlük çabası olduğunu söylemeyi sevmemin nedenlerinden biri.
Kızlar, güvende hissederlerse öğrenebilirler.
Güvende hissetmezlerse savaşırlar,
protesto ederler, tartışırlar, kaçarlar ve donup kalırlar.
İnsan beyni, tehdit altında hissettiğimizde bizi korur
ve okullar, kızın hayatında bir tehdit ya da zararın bir parçası olduğu sürece
kız, okula karşı koymaya meyilli olur.
Ama okullar iyileşme mekânı hâline gelirse
öğrenme mekânı hâline de gelirler.
Peki, okulların iyileşme mekânı hâline gelmesi için ne yapmalıyız?
İlk olarak, siyahi kızların saç şekilleri ve kıyafetlerini hedef alan
ilke ve uygulamaları derhâl sonlandırmalıyız.
(Alkışlar)
Taciz kültürüne olanak tanıyacak şekilde kızların bedenlerini yönetmek
ya da içinde doğdukları koşullar için onları cezalandırmak yerine
bir kızın nasıl ve ne öğrendiğine odaklanalım.
Ebeveynler ve ilgili yetişkinler toplumu bu noktada çalışmaya katılmalı.
Okulla iletişime geçin.
Ön yargı ve ayrımcılığı önlemek için ebeveyn ve öğrencilerle iş birliği içinde
kıyafet sorunu ve içerikle ilgili ilkeleri ele almaları için onları cesaretlendirin.
Bu arada şunu unutmayın,
siyahi kızlara en çok zarar veren uygulamalar genelde yazılı değil.
Siyahi kızları, oldukları gibi mi yoksa bize anlatıldıkları gibi mi gördüğümüzü
ve bunu nasıl ve ne zaman yaptığımızı açıklayan ön yargıları dile getirmek için
bu derin ve içten çalışmamızı devam ettirmeliyiz.
Okullarda gönüllü olun.
Siyahi, Latin, yerli ve ayrımcılığa maruz kalan diğer öğrencilerle birlikte
kültürel açıdan yeterli ve cinsiyete duyarlı konuşma grupları oluşturun.
Bu sayede kişiliklerini ve okul deneyimlerini geliştirmeleri için
onlara güvenli bir alan sağlarsınız.
Okulların iyileşme mekânı hâline gelmesi için
okullardaki polisleri uzaklaştırmalı
ve danışman sayısı artırmalıyız.
(Alkışlar)
Eğitim bir özgürlük çabası
ve giriş noktamız ne olursa olsun hepimiz özgürlük savaşçısı olmalıyız.
Bu noktada size iyi bir haberim var,
kızların, kendilerini önemli ve sevilmiş hissettikleri bir yer olabilmek için
aktif olarak çalışan okullar mevcut.
Columbus, Ohio'daki Columbus City Kız Hazırlık Okulu bunun bir örneği.
Müdür, kızları artık "kötü tutum" sergiledikleri için
cezalandırmayacaklarını duyurduğu anda okul bir örnek hâline geldi.
Temelde yaptıkları şey uzaklaştırma, cezalandırma ve tutuklamaya karşı
güçlü alternatifler oluşturmaktı.
Onarıcı adalet programı oluşturmanın yanında
her kıza, kriz anında gidebileceği en az bir öğretmen sağlayarak
öğrenci öğretmen ilişkilerini iyileştirdiler.
İhtiyaç duyduklarında kızların bir araya gelebilmeleri için
koridorlarda ve sınıflarda alanlar oluşturdular.
Bir danışma programı başlattılar ve kızların öz saygısını artırarak,
iletişim becerilerini geliştirerek
ve bir hedef belirleyerek güne başlamalarını sağladılar.
Bu okulda kızın olumsuz çocukluk deneyimlerini görmezden gelmek yerine
onlara karşılık vermeye çalışıyorlar.
Kızları kendilerine yaklaştırıyorlar, uzaklaştırmıyorlar.
Bunların sonucunda, okul asma ve cezalandırma oranı oldukça düştü
ve kızlar öğrenmeye çok daha hazır olarak okula gelmeye başladılar
çünkü öğretmenlerin onları önemsediğini biliyorlar.
Bu onlar için çok şey ifade ediyor.
Öğretim programlarına sanat ve sporu ekleyen
ya da onarıcı adalet, farkındalık ve meditasyon gibi
kızların hayatlarını değiştirecek programlar oluşturan okullar
kızların hem başkalarıyla hem de kendileriyle ilişkilerini onarıyor.
Öğrencilerimizin yaşanmış ve karmaşık travmalarına karşılık vermek için
çocukların ve gençlerin potansiyellerine inanan her kişiye,
iletişim kurmaya, eğitim materyallerine, insan ve finans kaynaklarına
ve çocuklara iyileşme olanağı tanıyan diğer gereçlere ihtiyacımız var ki,
çocuklar öğrenebilsinler.
Pozitif okul kültürünün oluşumunun temeli olarak
okullarımız, en savunmasız kızlarımıza yardım ettiğimiz yerler olmalı.
Fakirlik ve bağımlılıktan, insan ticaretinden
ya da şiddetin başka bir türünden kurtulduğu zamanlarda,
onun potansiyelini görebilme yeteneğimiz en üst düzeyde olmalı;
en gürültülü zamanlarında veya en sessiz zamanlarında da.
Onun zekâsal ve sosyo duygusal yönden sağlıklı olmasını desteklemeliyiz,
şortu dizlerinde, dizlerinin üzerinde veya daha da yukarıda olsa da.
Okulları, kızların iyileşip gelişebilecekleri bir yer olarak düşünmek,
korku politikasıyla bütünleşmiş bir dünyada
gerçekleşmesi zor bir görev gibi gelebilir
ama bunu hedefimiz olarak belirleyecek kadar cesur olmalıyız.
Eğitimi, özgürlük çabası olarak görürsek
en savunmasız olanımız dâhil hiçbir kız okuldan uzaklaştırılmayacak şekilde
eğitim şartlarımızı değiştirebiliriz
ve bu, hepimiz için bir kazanç olur.
Teşekkürler.
(Alkışlar)
Коли я була в шостому класі, я вплуталася в шкільну бійку.
Це не була моя перша бійка,
але перша, яка трапилася в школі.
Я билася з хлопцем, який був майже на 30 см вищий за мене
та фізично сильніший.
Він дражнив мене вже кілька тижнів.
Одного разу на уроці фізкультури він наступив мені на ногу і не вибачився,
тому, сповнена гніву, я схопила його і повалила на землю.
Я відвідувала гурток дзюдо до цього.
(Сміх)
Наша бійка тривала менше двох хвилин,
але вона була чудовим відображенням бурі емоцій,
яка в мені вирувала,
як в юної жертви сексуального насилля
і як в дівчини, що намагалася побороти ізоляцію
та насилля в інших сферах свого життя.
Я боролася з ним,
але я також боролася з чоловіками та хлопцями, які ґвалтували моє тіло,
та культурою, яка забороняла про це говорити.
Вчитель зупинив бійку,
і директорка викликала мене до свого кабінету.
Але вона не сказала: "Монік, що з тобою не так?"
Вона дала мені час перевести подих
і запитала: "Що трапилося?"
Мої вчителі ставилися до мене з розумінням.
Вони знали мене.
Знали, що я люблю читати; знали, що я люблю малювати;
знали, що я обожнюю співака Принца.
І вони використали ці дані, щоб допомогти мені зрозуміти
чому мої дії та дії мого однокласника негативно впливали
на учнів.
Вони не відсторонили мене від занять;
вони не викликали поліцію.
Бійка не перешкодила мені прийти до школи наступного дня.
Вона не перешкодила мені закінчити школу та вчителювати.
Але на жаль, більшість темношкірих дівчат із США та всього світу не можуть
поділитися такою ж історією сьогодні.
Ми живемо в часи кризи, коли темношкірих дівчат
виштовхують зі школи -
не тому, що вони становлять неминучу загрозу безпеці школи,
а тому що для них школа -
це місце покарання та маргіналізації.
Саме це я почула від темношкірих дівчат по всій країні.
Але цю проблему можна вирішити.
Ми можемо змінити історію.
Розпочнемо з деяких даних.
Національний інститут з питань правосуддя для темношкірих жінок
провів аналіз даних
про громадянські права, зібраних Міністерством освіти США;
і виявив, що частка темношкірих дівчат у континуумі дисципліни
в школах надзвичайно висока.
Це не означає, що інші дівчата не стикаються з обмежувальною дисципліною
чи що частка інших дівчат в цьому континуумі
не висока.
Проте темношкірі дівчата - єдина група,
чия частка висока скрізь.
Вірогідність того, що темношкірих дівчат усунуть від занять один раз чи більше
у 7 разів вища, ніж у їхніх білих ровесниць,
а шанси того, що їх судитимуть у справах неповнолітніх, - втричі більші,
ніж у білих і латиноамериканських ровесниць.
Нещадавнє дослідження Джорджтаунського центру бідності та нерівності
частково пояснило виникнення такої нерівності,
підтвердивши, що темношкірі дівчата
стикаються з віковим тиском,
тобто їх розглядають, як дорослих, на відміну від білих ровесниць.
Окрім того, дослідження показало:
люди вважають, що темношкірим дівчатам потрібно менше піклування та захисту,
що вони знають більше про секс
і що вони більш незалежні, ніж їх білі ровесниці.
Дослідження також встановило,
що сприйняття нерівності дівчатами розпочинається у віці 5 років
і що це сприйняття та нерівність з часом збільшуються
та досягають свого апогею, коли дівчатам 10-14 років.
Не обходиться і без наслідків.
Переконання, що дівчина старша, може викликати суворіше ставлення до неї,
негативну реакцію у випадку помилки
та звинувачення у випадку заподіяння їй шкоди.
Дівчина також може почати задумуватися над тим, що з нею щось не так,
а не над умовами, в яких вона перебуває.
Темношкірих дівчат зазвичай вважають занадто голосними, занадто агресивними,
занадто злими, занадто помітними.
Риси, які зазвичай розглядаються стосовно нетемношкірих дівчат
і які не беруть до уваги події, що відбуваються в житті дівчини,
або її культурні норми.
І це відбувається не лише в США.
У Південній Африці
темношкірих дівчат старшої школи в Преторії
відмовляли ходити в школу через природну зачіску
без хімічної обробки.
Що зробили ці дівчата?
Вони почали протестувати.
І було приємно бачити, як більша частина глобальної спільноти
підтримує дівчат, які борються за справедливість.
Але були й ті, хто вважали їх деструктивними,
тому що вони насмілилися поставити запитання:
"Якщо ми не можемо бути темношкірими в Африці, то тоді де?"
(Сміх)
(Оплески)
Хороше запитання.
По всьому світу
темношкірі дівчата розглядають це питання.
По всьому світу
темношкірі дівчата прагнуть, щоб їх помітили, прагнуть бути вільними
та борються за включення
у світ перспектив, який забезпечує безпечна для навчання обстановка.
У США маленьких дівчат, які ледь з підгузків виросли,
арештовують в школі за істерику.
Дівчат не приймають в середній школі
через природню зачіску
або асортимент одягу.
Дівчата у старших класах зазнають насилля
з боку поліцейських у школі.
Де дівчата можуть бути темношкірими без догани чи покарання?
Проблема не зводиться лише до цих прикладів.
Як у дослідниці та педагогині,
в мене була можливість працювати з такими дівчатами, як Стейсі,
що записана в моїй книзі під заголовком "Відкинута",
вона має труднощі через участь в актах насильства.
Вона уникає нейронаукового та структурного аналізів,
запропонованих наукою
стосовно впливу її негативного дитячого досвіду
на участь в актах насилля,
та описує себе як "проблемну дитину",
бо саме так зазвичай називають її вчителі
під час усунення від занять.
Але ось в чому справа.
Ізоляція та інтерналізація шкоди поглиблюється на самоті.
Саме тому, коли дівчата в біді, ми повинні не відштовхувати їх,
а встановлювати тісніший контакт.
Освіта - надзвичайно важливий захисний механізм
проти зв'язку з системою кримінального законодавства.
Отже, ми повинні розробляти стратегію та практику,
яка пов'язуватиме дівчат з навчанням,
а не відштовхуватиме їх від нього.
Це - одна з причин, чому освіта - боротьба за свободу.
Коли дівчата почуваються в безпеці, вони вчаться.
Коли вони відчувають небезпеку, вони борються,
протестують, сперечаються, тікають, ігнорують.
Людський мозок запрограмований захищати нас у випадку загрози.
До тих пір, поки школа розглядається
як загроза або частина мозаїки негативу в житті дівчини,
вона чинитиме опір.
Але коли школи стануть місцями зцілення,
вони також стануть місцями навчання.
Що ж означає вираз "школа - місце зцілення"?
Що ж, для початку, це означає, що ми повинні негайно припинити
політику та практику нападу на темношкірих дівчат через зачіску чи одяг.
(Оплески)
Зосередимося на тому, як і що дівчина вчить,
а не на контролі її тіла, що спрощує зґвалтування,
чи покаранні дітей за умови, в яких вони народилися.
На цьому етапі батьки та занепокоєні дорослі можуть розпочати роботу.
Розпочніть діалог зі школою
та закликайте їх до вирішення проблеми дрес-коду
та іншої політики, пов'язаної з поведінкою, як сумісного проекту
батьків і дітей
з метою навмисного уникнення упереджень і дискримінації.
Проте, пам'ятайте,
що деякі дії, які завдають шкоди темношкірим дівчатам, неписані.
Робота над розв'язанням проблеми упереджень повинна тривати
і вона покаже, чи ми бачитимемо темношкірих дівчат, якими вони є насправді,
чи так, як нам нав'язали.
Займайтеся волонтерством в школі
та з урахуванням культурних і гендерних аспектів започатковуйте групи обговорення
з ученицями,
які стикаються з маргіналізацією в школах.
Створіть для них місце,
де вони б могли аналізувати свою ідентичність і досвід в школі.
Якщо школи стануть місцями зцілення,
нам не будуть потрібні поліцейські
і доведеться збільшити число консультантів у школах.
(Оплески)
Освіта - це боротьба за свободу.
Ми всі повинні бути борцями за свободу.
Хороша новина в тому, що деякі школи
активно працюють над тим, щоб позиціонуватись
як місця, де дівчата бачать себе священними та коханими.
Приватна середня школа для дівчат в м. Колумбус, Огайо, виступає прикладом.
Вона стала прикладом тоді, коли директор оголосив
скасування покарання дівчат за "погану поведінку".
Окрім створення -
Фактично, вони створили широкий спектр
альтернатив усуненню від занять, виключенню та арешту.
Окрім розробки програми перевиховання,
вони покращили стосунки між учнем і вчителем,
гарантуючи наявність хоча б одного дорослого на території,
до якого дівчина могла б звернутися в момент кризи.
Вони побудували приміщення вздовж коридорів школи та в класах,
де дівчата за потреби могли б налаштуватися.
І вони розробили консультативну програму, яка надає дівчатам можливість
розпочинати кожний день з підвищення власної гідності,
комунікативних навичок та встановлення мети.
В цій школі
вчителі намагаються реагувати на негативний дитячий досвід дівчат,
а не ігнорувати його.
Вони встановлюють тісний контакт з ними, а не відштовхують.
В результаті, їх показники прогулів і усунення від занять знизилися,
а дівчата приходять в школу з бажанням вчитися,
бо вони знають, що вчителі турбуються про них.
Це важливо.
Школи, які включають мистецтво та спорт в навчальну програму
або розробляють програми перевиховання,
такі як реституційне правосуддя, самосвідомість та медитацію,
надають дівчатам можливість відновлювати стосунки не тільки з іншими,
але й з самими собою.
Реакція на складну та давню травму,
пережиту ученицями,
вимагає у тих, хто вірить в перспективи дітей і дорослих,
будувати стосунки, розробляти навчальні матеріли,
шукати людські і фінансові ресурси та інші засоби,
які надають дітям можливість зцілюватися та вчитися.
Наші школи повинні бути місцями допомоги для найвразливіших дівчат.
Вони необхідні для створення позитивної шкільної культури.
Наша здатність побачити в ній перспективу повинна бути найбільшою,
коли вона знаходиться в бідності та залежності;
коли вона пережила секс-торгівлю
або інші форми насилля;
коли вона кричить про це всьому світові
або коли мовчить.
Ми повинні підтримувати її інтелектуальний
та соціально-емоційний добробут,
незважаючи на довжину шортів.
Можливо, складно уявити школу
як місце зцілення та процвітання для дівчат у світі,
в якому укріпилася політика страху,
але ми повинні бути достатньо рішучими, щоб цього прагнути.
Якщо ми приймемо цю концепцію освіти як боротьбу за свободу,
ми зможемо змінити умови для навчання,
щоб жодну дівчину, навіть найвразливішу,
не виштовхували зі школи.
А це перемога для всіх нас.
Дякую!
(Оплески)
Lúc học lớp 6, tôi có dính vào một vụ ẩu đả ở trường.
Tuy không phải lần đầu tiên tôi đánh nhau,
nhưng là lần đầu tiên nó xảy ra ở trường học.
Đó là cuộc đụng độ của tôi với một thằng cao hơn tôi một ft.
Cậu ta hơn hẳn tôi về mặt thể chất
và đã trêu chọc tôi trong nhiều tuần qua.
Vào tiết Thể dục, cậu ta đạp lên giày tôi và không chịu xin lỗi.
Tôi tức giận, túm lấy thằng nhóc và quật xuống đất.
Trước đó tôi từng tập judo.
(Tiếng cười)
Cuộc ẩu đả chưa đến 2 phút,
nhưng nó như một cơn cuồng phong
cuồn cuộn trong tôi
từ một người thoát khỏi tấn công tình dục,
từ một bé gái chịu đựng với sự ruồng bỏ
và phải chịu đựng bạo lực trong nhiều khía cạnh của cuộc sống.
Tôi đã chiến đấu với tên đó,
đánh lại những người đàn ông và những thằng nhóc đã xâm phạm cơ thể tôi
trong khi nền văn hóa dạy tôi phải giữ im lặng.
Một giáo viên đã chặn cuộc ẩu đả
và bà hiệu trưởng gọi tôi đến văn phòng.
Thay vì hỏi, '' Monique, em bị làm sao thế?''
Bà ấy cho tôi thời gian bình tĩnh
và hỏi, ''Chuyện gì đã xảy ra vậy?''
Các nhà giáo luôn đồng cảm với tôi.
Họ hiểu tôi.
Họ biết tôi thích đọc và vẽ,
họ biết tôi mê đắm các hoàng tử.
Họ dùng điều đó để giúp tôi hiểu
tại sao hành động của tôi và các bạn cùng lớp,lại ảnh hưởng
đến cộng đồng giáo dục mà họ đang gây dựng.
Họ không hề đình chỉ tôi;
hay báo cảnh sát.
Cuộc đụng độ không ngăn tôi đến trường ngày sau đó.
Không cản trở việc tôi tốt nghiệp; và trở thành giáo viên.
Câu chuyện thế này thường không được chia sẻ bởi nhiều bé gái da đen
tại Mỹ, cũng như trên thế giới.
Ta đang trải qua cuộc khủng hoảng mà các bé gái da đen
đang bị xui đuổi bất công tại học đường --
không phải vì họ đe dọa đến sự an toàn nơi học đường
mà vì họ cho rằng trường học
là nơi dành cho sự trừng phạt và hắt hủi.
Đó là điều tôi nghe được từ những cô bé da đen ở đất nước này.
Đó không có nghĩa là không thể vượt qua.
Ta có thể thay đổi câu chuyện.
Hãy bắt đầu với một vài dữ liệu.
Theo phân tích của Viện Tư pháp Phụ nữ da đen Quốc gia
dữ kiện về quyền công dân
được tổng hợp bởi Bộ Giáo dục Hoa Kì,
thì những bé gái da đen là nhóm nữ duy nhất có tỉ lệ cao bất thường
trong số những trường hợp bị kỉ luật tại trường.
Không có nghĩa là các bé gái khác không trải qua việc kỉ luật loại trừ
và các nữ sinh khác cũng chiếm một phần lớn
trong các mục khác của danh sách.
Nhưng các nữ sinh da đen là nhóm duy nhất
chiếm phần lớn trong mọi trường hợp.
Khả năng của các nữ sinh da đen cao hơn bảy lần so với nữ sinh da trắng
bị đình chỉ học ít nhất là một lần
và cao hơn ba lần so với những bạn học da trắng và Latin
bị chuyển tới tòa án vị thành niên.
Nghiên cứu mới của Trung tâm Georgetown về nghèo đói và bất bình đẳng
đã một phần giải thích được vì sao có sự chênh lệch này
khi họ cho rằng các bé gái da đen trải qua
định kiến về tuổi tác,
họ trông già dặn hơn những cô bạn da trắng cùng tuổi.
Nghiên cứu cũng chỉ ra
mọi người nghĩ rằng các cô bé da đen cần ít sự dạy bảo hơn,
ít bao bọc hơn, để hiểu hơn về tình dục
và độc lập hơn so với các cô bạn da trắng.
Nghiên cứu cũng cho thấy
sự chênh lệch về nhận thức bắt đầu khi các bé gái lên năm.
Nhận định sai lệch đó vẫn tiếp tục tăng
và lên đến đỉnh điểm ở độ tuổi từ 10 đến 14.
Ta có thể thấy được hệ quả.
Một bé gái lớn hơn tuổi thật có thể bị đối xử nghiêm khắc hơn,
bị bắt lỗi khi cô ấy sai
và thành nạn nhân khi bị xâm hại.
Một bé gái nghĩ có điều gì đó không ổn với mình,
hơn là thấu hiểu bản thân.
Những cô bé da đen thường bị coi là quá ồn áo, dữ dằn
khó chịu và dễ gây chú ý.
Bị đem so sánh dựa trên tiêu chuẩn với các bé gái màu da khác
mà không ai quan tâm cuộc đời cô bé ra sao
hay những chuẩn mực văn hóa của cô bé.
Điều này không chỉ xảy ra ở Mỹ.
Ở Nam Phi,
các bé gái da đen tại trường trung học Nữ Pretoria
không được khuyến khích đến trường với mái tóc tự nhiên của mình,
nếu không qua quá trình hóa học.
Họ đã làm gì?
Họ đã phản đối.
Thật tuyệt để thấy hầu hết cộng đồng toàn cầu
thấu hiểu được những bé gái khi chúng dám nói lên sự thật.
Vẫn có những người xem chúng như những kẻ gây rối,
do họ dám đặt câu hỏi,
"Không phải châu Phi thì ở đâu tôi mới là người da đen?"
(Tiếng cười)
(Vỗ tay)
Đó là một câu hỏi hay.
Trên thế giới,
các cô bé da đen vẫn đang đấu tranh.
Trên thế giới,
những cô gái da đen đấu tranh để được công nhận, làm việc để được tự do
và chiến đấu để được vào
một môi trường an toàn để học tập.
Ở Mỹ, các bé gái qua tuổi chập chững biết đi,
có thể bị bắt vì gây sự trong lớp.
Các nữ sinh trung học đang bị cô lập trong trường học
vì mái tóc tự nhiên của họ
hay cách họ ăn mặc.
Các nữ sinh cấp ba phải hứng chịu bạo lực
bởi các sĩ quan cảnh sát trong trường học.
Liệu đâu là nơi họ tránh được sự khiển trách và trừng phạt?
Không đơn thuần là những vụ việc kể trên.
Là một nhà giáo và nhà nghiên cứu,
Tôi có cơ hội được làm việc với những bé gái như Stacy,
người tôi đã miêu tả trong cuốn sách "Pushout",
cô bé phải đấu tranh vì gắn với bạo lực.
cô vượt qua các phân tích về khoa học thần kinh và cấu trúc
mà khoa học yêu cầu
liên quan đến những trải nghiệm về tuổi thơ bất hạnh hình thành
việc cô bé tham gia vào bạo lực
và kết luận cô bé là một '' đứa trẻ có vấn đề,''
phần lớn đó là ngôn ngữ mà các nhà giáo sử dụng
để đình chỉ cô bé.
Nhưng đây mới là vấn đề.
Khi bị cô lập, sự tách rời và tác hại từ nội tâm hóa lớn dần.
Khi các bé gái đụng độ, chúng ta không nên làm ngơ,
hãy cho chúng làm hòa.
Giáo dục là một bộ phận bảo hộ quan trọng
chặn việc liên quan đến hệ thống pháp luật hình sự.
Chúng ta nên tạo nên các chính sách và tập tục
để giúp các bé gái học tập,
hơn là đẩy họ ra xa nó.
Đó là lí do tôi cho rằng giáo dục là công việc tự do.
Khi các bé gái cảm thấy an toàn, họ có thể học tập.
Khi an toàn không được bảo đảm, họ đấu tranh.
họ chống đối, tranh cãi, trốn chạy hoặc đầu hàng.
Bộ não sẽ ở trạng thái phòng vệ khi đối mặt với mối đe dọa.
Khi trường học còn là một mối đe dọa,
một phần tác hại trong cuộc sống của các cô bé,
họ vẫn sẽ kháng cự.
Nhưng khi trường học trở thành nơi để hàn gắn,
thì họ sẽ đến để học tập.
Vậy thế nào là một trường học để hàn gắn?
Đầu tiên, chúng ta phải chấm dứt ngay
những quy định và tập tục lên kiểu tóc và quần áo của các bé gái.
(Vỗ tay)
Hãy tập trung vào điều họ học và học như thế nào
hơn là kiểm soát cơ thể họ để tạo cơ hội cho nạn cưỡng hiếp
hay phạt những đứa trẻ vì hoàn cảnh của chúng.
Đây là nơi để phụ huynh và người lớn có thể tham gia.
Hãy bắt đầu thảo luận với trường học
và khuyến khích họ thay đổi quy định về quần áo
và các chính sách lên những hành vi khác như một dự án cộng tác,
với phụ huynh và học sinh,
để tránh khỏi kì thị và thiên vị.
Hãy nhớ rằng,
một số quy định có hại nhất không phải bằng văn bản.
Vì vậy chúng ta phải nỗ lực hơn nữa, để thay đổi định kiến
cho thấy cách nhìn nhận của chúng ta về con người thật của các nữ sinh da đen,
hay những gì ta nghe.
Hãy tình nguyện tại trường học
và thiết lập sự công bằng và các nhóm thảo luận về yếu tố giới tính?
với các nữ sinh da đen, người Latin hay bản địa
và các học sinh khác phải chịu sự xa lánh ở trường học
nhằm tạo một nơi an toàn
nhằm phát triển nơi các em sự trải nghiệm và nhân cách.
Nếu muốn trường học trở thành một nơi để hàn gắn,
cảnh sát không nên có mặt tại trường học
và hãy tăng số lượng các cố vấn.
(Vỗ tay)
Giáo dục là một công việc tự do.
Dù quan điểm của bạn ra sao, chúng ta đều phải đấu tranh cho tự do.
Tin vui là đã có một số trường học
đang thiết lập môi trường học đường
nơi mà các nữ sinh đều thấy họ thuần khiết và được yêu thương.
Trường Nữ sinh tư thục ở Columbus, Ohio là một điển hình.
Họ trở thành hình mẫu tiêu biểu khi tuyên bố
rằng không có hình phạt nào dành cho những nữ sinh "có thái độ không tốt."
Ngoài việc xây dựng --
Về cơ bản, là họ tạo được tính liên tục
về các chọn lựa cho việc đình chỉ, trục xuất và bắt giữ.
Bên cạnh việc xây dựng một cơ chế nhằm tái tạo công lý,
họ đã cải thiện mối quan hệ giữa giáo viên và học sinh
bằng việc đảm bảo mỗi học sinh đều có người lớn dẫn dắt
khi họ gặp khủng hoảng.
Họ cũng xây dựng không gian dọc hành lang và trong lớp học
để nữ sinh có thể họp lại khi cần thiết.
Họ cũng thiết lập chương trình tư vấn nhằm mang lại các cơ hội cho nữ sinh
bắt đầu mỗi ngày với ý niệm phát triển niềm tin vào bản thân,
kĩ năng giao tiếp và đặt ra mục tiêu.
Ở đây,
Họ lưu tâm đến tuổi thơ bất hạnh của các nữ sinh
thay vì lờ đi.
Họ tiến lại gần thay vì bước ra xa.
Kết quả là, tỉ lệ trốn học và đình chỉ giảm bớt,
và các nữ sinh đã sẵn sàng để học tập
vì họ biết các giáo viên quan tâm đến mình.
Điều này rất quan trọng.
Trường học lồng ghép nghệ thuật và thể thao vào chương trình giảng dạy
hoặc triển khai chương trình cải cách,
như tái tạo công lý, chánh niệm hay thiền định,
mở ra cơ hội để các nữ sinh hàn gắn lại mối quan hệ với người khác,
cũng như chính bản thân họ.
Nhằm giải quyết các thương tổn phức tạp và lâu dài
mà học sinh phải đối mặt
đòi hỏi chúng ta tin vào các trẻ em và thanh thiếu niên
để tạo dựng các mối quan hệ, và phương pháp học tập,
các nguồn lực về con người và tài chính cùng các phương tiện khác
nhằm chữa lành vết thương cho các em, để các em có thể học tập.
Trường học nên là nơi chúng ta quan tâm những bé gái dễ tổn thương nhất
như để tạo ra một văn hóa học đường lành mạnh.
Chúng ta cần nhận ra lời hứa của các cô bé
khi họ phải đấu tranh với nghèo đói và nghiện ngập;
chống chọi với nạn mua bán tình dục
hay các hình thức bạo lực khác;
khi các em ngang tàn nhất,
và cả khi yếu mềm nhất.
Chúng ta giúp họ tìm được hạnh phúc trí tuệ
và cảm xúc xã hội
cho dù váy của các em có chạm đầu gối hay chỉ ở giữa đùi hay ngắn hơn,
Đây có vẻ là một yêu cầu khó trong một thế giới
bám vào nỗi sợ chính trị
để trường học là nơi các cô bé có thể hàn gắn và phát triển,
nhưng chúng ta phải quyết tâm lấy đó làm mục tiêu.
Nếu chúng ta cam kết rằng giáo dục là một công việc tự do,
chúng ta có thể thay đổi các điều kiện giáo dục
để không bé gái nào, kể cả những em dễ bị tổn thương nhất,
bị đẩy ra khỏi trường học.
Đó là chiến thắng dành cho tất cả chúng ta.
Cảm ơn.
(Vỗ tay)
在六年级， 我在学校打了一架。
这不是我第一次打架了，
但这是我第一次在学校里打架。
对方是比我高一头多的男孩，
体格比我壮多了，
他已经骚扰我几周了。
有一天的体育课上，他踩了我的脚， 并拒绝向我道歉。
当时的我怒火冲天，一把抓住他， 并把他摔到地上。
我以前练过柔道。
（笑声）
我们的这场架持续了不到两分钟，
但它真确反应了
我内心中日积月累成的 一股风暴，
因为我是一个年少的性侵受害者，
我还是一个挣扎于遗弃与
暴力之中的女孩。
我在和他打架的同时，
也是在向那些侵犯过我身体的 男孩与男人
和阻止我发声的文化宣战。
一位老师拉开了我们，
我的校长而后把我叫到办公室。
但是，她并没有说， “莫妮科，你发什么神经？”
她给我一些时间来平复呼吸，
问了我，“发生了什么？”
我的老师们以同情同理心引领我。
他们理解我。
他们知道我热爱阅读， 他们明白我喜欢画画。
他们知道我喜欢歌手“王子”。
他们用这些信息来帮助我理解
为何我和我同学的行为，
对于他们引领的学习群体 造成了破坏。
他们没有让我停学，
也没有报警。
我的这场架并没让我 第二天上不了学。
并不会使我毕不了业， 并没阻止我从事教育。
可惜的是，这并不是多数黑人女孩 可与之共鸣的故事，
无论是美国还是全球各地。
我们正处于一个危机中： 黑人女孩以极不正常的比例
被推离学校——
这并非因为她们对于 学校的安全有威胁，
而是因为对她们来说，
学校是她们饱受惩罚 和被边缘化的地方。
这是我从全国各地的 黑人女孩口中听说的。
这并非是个无法解决的难题。
我们可以改变这个情况。
先来看看数据吧。
根据国家黑人妇女司法协会
对于民权数据的分析，
这些数据由美国教育部收集，
黑人女孩是唯一一群 在学校的纪律惩罚体系中
受惩戒比例过高的女孩。
这并不代表其他女孩不经历 停学之类的惩罚，
也不代表其他女孩不过度经受
其他惩罚。
但是黑人女孩是唯一一组
在所有惩戒方面 都比例过高。
相比白人女孩，黑人女孩
受到停学处分的几率要高7倍，
而相较于白人和 拉丁裔女孩，黑人女孩
被送往青少年法庭的几率 要高出3倍。
最近一项乔治城大学 贫困与不平等中心的研究
部分解释了为何有这样的差距，
他们确认了黑人女孩会经历
一种特殊的“年龄压缩”，
她们会比同龄的白人同学 看起来更成熟。
在其他方面，这个研究发现
人们一般认为，相比白人女孩， 黑人女孩只需较少的关怀，
不需要那么多的保护， 也对性生活有更多的了解，
相比白人女孩来说， 她们更独立。
这个研究还发现
这种认知差异在 女孩们五岁的时候就有了，
这种差异随着时间越积越多
在女孩10岁到14岁之间， 达到顶峰。
这并非没有后果。
认为一个女孩比实际年龄要成熟 会导致她受到更严厉的对待，
在她犯错误时，会受到过多的谴责；
而当她受到伤害时，大家会责怪她。
这也可能导致一个女孩认为 她自身有一些问题,
而未察觉问题出在 她处于的环境。
黑人女孩一直被看作 太大声，太气势汹汹，
太易怒，太出挑。
这些特征都与非黑人女孩比较，
但却没有考虑到 这个女孩经历过什么，
也没有考虑到她的文化常态。
这并非只发生在美国。
在南非，
比勒陀利亚女子高中的黑人女学生们
被学校规劝，若她们保持自然发型， 不经化学烫发处理，
不能上学。
所以这些女孩做了什么?
她们抗议。
看到全球各地的人们
支持并向这些女孩伸出援手， 真是件美好的事！
但也有人将这些女孩看作是捣乱者，
仅仅因为她们质问了，
”若我们没法在非洲保持黑人本真， 还能在哪儿？“
（笑声）
（掌声）
这是一个好问题。
在全球各地，
黑人女孩都在思考这个问题。
同样在全球各地，
黑人女孩挣扎着让自己被重视， 努力来让自己自由，
用尽一切使自己
可在应许之地，争取到相等的机会。
在美国，小女孩， 刚过蹒跚学步的年龄，
仅因在教室里发了一会儿 脾气，就被逮捕。
中学女孩被学校劝退
仅仅因为她们不将自己的头发烫直
或因为穿了紧身的衣服。
高中女孩甚至会经历
来自校方警卫的暴力对待。
黑人女孩到底可以在哪儿 做自己而不受惩罚？
这些仅仅是冰山一角。
我作为一个研究者和一个教育者，
我有幸和一个叫史黛西的女孩 一起工作，
我的书《排挤》也提到了她，
她挣扎于自己的暴力倾向。
她完全避开了神经科学和构造分析
可以提供的
有关她幼年不幸可能引导了
她去参与暴力，
而直接称呼自己“问题儿童”。
正因为这是她的师长用的词
他们常常让她停学。
但是请想想，
脱节和仇恨内化会在人被孤立时 猖狂滋长。
所以当女孩闯祸时， 我们不该将她们推开，
我们应该拉近她们。
教育是一个至关重要的保护方式，
来对抗与犯罪法律系统的接触。
我们应该建立规则和惯例
让女孩与学习紧紧相连，
而不是将她们推离学习。
这也是为何我称教育， 为使人自由的工作。
当女孩们感到安全时， 她们就可以学习。
当她们感到危险时， 她们会斗争，
会抗议，会争讨， 她们会逃开，她们会不知所措。
当我们感到威胁时， 人类大脑会启动天生的保护机制。
所以说，只要学校对她们来说 是一种威胁
或者是女孩一生受的伤害中的 一部分，
她就会想要反抗。
但当学校变成一个治愈所，
它就可成为学习的地方。
所以一个学校变成治愈所的 意义在哪儿？
第一，我们必须立刻停止
那些针对黑人女孩发型和穿着 的纪律规定。
（掌声）
让我们更多关注 女孩学了什么，
而不是监控她的身体， 从而增长强暴文化
或是惩罚孩童， 仅仅由于她们出生的环境不同。
在这一步，家长和关注此事的群体 可以参与进来。
与学校谈话，
并鼓励他们将着装标准
还有其他相应的规范政策 看作一个合作项目，
与家长与学生探讨，
这样可以避免歧视和偏差。
但要当心的是，
许多伤害黑人女孩的行为规范 是不被写下来的。
所以我们得继续深入地工作 来消除偏见，
来提醒大家，我们看待黑人女孩时 是否是基于她的本身，
还是受别人的意见影响后 看到的她们。
在学校里当志愿者
并建立文化能力和 性别认知讨论小组
与黑人女孩， 拉丁裔女孩和 原住民女孩们
还要包括其他在学校 经历边缘化的学生们
要求学校提供一个安全的空间
让他们可以梳理自己的身份与 在学校的经历。
而若学校可以成为治愈之地，
我们需要在学校中去减少警卫
但增加更多的指导员。
（掌声）
教育是使人自由的工作。
无论我们何时加入这个行业， 我们都需要成为自由斗士。
好消息是， 现在有许多学校
正在努力让自己变成
女孩们可以感到自己是神圣的与 被爱的地方。
俄亥俄州的哥伦布市女子学院 就是一个例子。
就是因为校长声明
他们不会仅因为女孩有“不好的态度” 而惩罚她们。
除了建造方面之外，
这所学校建立了一个成功的体系
用各种方案替代停课、停学和逮捕。
除了建立这个有修复式正义的 规范体系，
他们还改进了学生与教师的关系，
让每个女孩在危机时刻
可以在校园中找到 至少一个成年人来倾诉。
他们在校园走廊、教室中建立空间
让女孩们可以在受挫折后 可以用点时间缓缓神。
他们还建立了一个指导项目 为女孩们提供机会，
用提升自我价值，
沟通技能以及目标设定 来开始每一天。
在这所学校，
他们尝试正视一些女孩 所经历的负面童年，
而不是无视它们。
他们拉近女孩， 而非排挤她们。
结果是，学校的逃学率和 停学事件得到显著进步，
女孩们现在来到学校 更加做好了学习的准备，
因为她们明白老师真心关怀她们。
这很重要。
那些将艺术和体育纳入课程，
或是建立变革项目
比如修复式正义，深思以及冥想， 这样做的学校
正在为女孩提供机会 与其他人修复关系，
但也是与自己重修于好。
面对我们的学生所经历的 系统性的、复杂的、
历史性的创伤，
需要相信孩子们的期望的我们
去建立关系、编辑教材、
寻找人际方面或是资金上的资源,
建造工具提供孩子一个治愈的机会， 让她们由此才可学习。
学校应该是一个可以对 最脆弱的女孩作出反馈的地方
这对创建一个积极的学校文化 非常重要。
我们应能最敏锐地 看见女孩的潜能，
当她陷入贫困和毒瘾中；
当她在人口性交易
或是其他暴力行为的 阴霾中挣扎时，
当她大声呼救时，
也当她缄口不语时。
我们需要能够支持她的
身心、社交健康，
无论她的短裤否及膝，或在大腿中部 还是更短。
这看似十分艰难，
特别是在一个深深扎根于 恐惧政治中的世界
要去积极想像学校是一个女孩 可以治愈和蓬勃向上的地方，
但我们必须要勇敢地将其设为目标。
若我们将教育视为 使人自由的工作，
我们可以改变教育环境
不让任何女孩， 即使是最脆弱的女孩
被推出学校。
这样，我们才是真正成功了。
谢谢。
（掌声）
小六時，我捲入一場學校的打架
那不是首次發生，我打過架
但是第一次在學校發生
對象是一個約比我高一呎的男生
他身型比我壯健
他已經嘲笑我好幾週了
體育課時，他踩到我，卻拒絕道歉
我很生氣，抓住他並甩他到地上
我以前有練過柔道
(笑聲)
這場打架歷時不到兩分鐘
但卻深深地反映了
我內心的一場風暴
我是個年少的性侵害生還者
與遺棄搏鬥著的女孩
而且在生活其他地方亦遭受暴力
我與他搏鬥著
但同時與侵害過我身體的 男人與男孩搏鬥著
還有要我保持沉默的文化氛圍
一位老師中止了那場打架
校長把我叫進他的辦公室
但她沒說：莫妮卡你有什麼問題？
她給我一點時間來調整自己的呼吸
然後問道：發生什麼事了？
我的師長以同理心導人
他們了解我
他們知道我喜歡閱讀，喜歡畫畫
他們知道我喜歡音樂家 王子
他們透過這些資訊讓我了解到
為何我和同學的行為
會對他們領導的學習社群造成破壞
他們並沒有讓我停學
他們也沒有叫警察來
那場架沒令我隔天不能到學校上課
也沒有讓我不能畢業，還有教書
很可惜其他的黑人女孩的故事不同
今天在美國以及世界各地
我們正經歷一個危機
黑人女孩們不成比例地被迫離開學校
並非因她們對學校帶來即時威脅
而是因為學校常常成為
她們經歷懲罰與被邊緣化的地方
這是從我國的黑人女孩聽到的
然而這並非難以克服的
我們可以改寫故事
我們先來看些數據
國家黑人女性司法機關分析
由美國教育局收集
相關公民權利的資料
顯示黑人女孩是唯一一群在學校中
明顯有較高比例受到懲戒的女生
這並不表示其他女孩 沒有受到排斥性懲戒
也不代表其他女孩的比例沒有過高
在某些地區
但黑人女孩是唯一
整體受懲戒比例較高的一群
黑人女孩比起白人多七倍的機會
會經歷一次或更多的停學
比起白人或拉丁裔多約三倍機會
被移送到少年法庭
喬治城的貧窮及不平等中心最近的研究
部份解釋了這樣的情形為什麼會發生
研究確認黑人女孩
在經歷特別是針對年齡的打壓
因她們看來比白人同齡朋友更成熟
研究也指出
一般人都認為黑人女孩 需要較少的照顧
較少的保護，對性愛更熟悉
比同齡的白人同伴更獨立成熟
研究也顯示
這樣的認知差異始於女孩五歲時
這樣的認知差異隨著時間過去增加
於女孩十至十四歲時達到頂點
這不是沒後果的
認為女孩比實際大導致更嚴苛的對待
如犯錯後即刻的譴責
受傷害時卻被責怪
這也可能導致女孩 以為自己出了什麼問題
而不是她所處的狀況不對
黑人女孩常被認為太吵鬧、
太有攻擊性、太生氣或太顯眼
這些特質常用來和非黑人的女孩比較
但卻沒有考慮女孩經歷過什麼
或她身處的文化規範
不只是在美國
在南非
黑人女孩在普利托里亞女子高等學校
如頭髮維持天然狀態，不經化學處理
這樣的黑人女孩就不鼓勵到學校上學
這些女孩做了什麼？
她們抗議
美好的是，全球社群都攜手擁抱她們
女孩們堅守著她們的真理
但也有人認為她們是搗亂的
就因為她們敢於問這問題：
「如果連在非洲都不能當黑人 那我們還能在哪裡當黑人呢？」
(笑聲)
(掌聲)
這是個好問題
在世界各地
黑人女孩都為這問題纏鬥著
同樣的在世界上
黑人女孩爭取被看見 努力爭取自由
努力爭取
安全的學習空間
在美國，學齡之年的小女孩
在教室中發個脾氣就被逮捕
中學女孩被學校拒絕
因為她們讓頭髮維持在天然的樣子
或因為她們穿衣服的方式
高中女孩在學校
經歷來自警察的暴力
在哪裡黑人女孩能做自己 而不受懲責備或者處罰？
這並非偶發事件
在我研究與教書的這幾年
我有機會和史黛西這樣的女孩共事
我在《Pushout》書中介紹過的女孩
她和自己的暴力傾向對抗著
她繞過了神經科學與結構分析
那些科學可以解釋
她幼時的不幸經歷如何
導致她後來參與暴力
然後直接稱呼自己為「問題兒童」
主要是因為她的師長都這樣叫她
且經常讓她停學
但事實是這樣
脫節與內部傷害在隔離下更厲害
所以她們有麻煩時， 我們不應該把她們推開
應該要把她們拉得更靠近
教育是關鍵的保護因素
對抗與犯罪法律體系的接觸
我們應該建立政策和做法
讓她們保持與學習的連結
而不是把她們推離學習
這是我喜歡叫教育為 「自由工作」的原因之一
她們感覺安全時，她們得以學習
當她們感覺不安全，她們就對抗
她們抗議、爭論、逃離、不知所措
人腦內建有機制會保護我們逃離威脅
所以如果學校感覺像個威脅
成為可能傷害她的東西之一
她就會抗拒
當學校成為能療傷的地方
亦可成為學習的地方
讓學校能療傷是什麼意思？
首先，我們必須立即停止
總是針對黑人女孩頭髮 與衣著的政策和常規
(掌聲)
專注在她們如何學習、學到什麼
而不是監督她們的身體 迎合強暴文化
或因與生俱來的狀態而責罰小孩
家長和關心的成人可以幫忙的地方
開始跟學校對話
鼓勵他們將服儀規定
和其他操行相關政策成為
家長與學生間合作的專案
藉此避免偏見與歧視
不過要記得
很多傷害黑人女孩的行動並沒明文
所以我們要繼續深入找出偏見
來看我們看到的是否立基於真正的她
還是被別人形塑出來的她
在學校當志願者
成立文化能力、性別敏感的討論小組
與黑人、拉丁裔、原住民女孩
以及其他在學校被邊緣化的學生
給予她們一個安全的空間
處理她們在學校的身份認同和經歷
而如果我們要讓學校能夠療傷
我們應該移除警察
並增加在校輔導人員的數量
(掌聲)
教育是捍衛自由的工作
無論我們投身的理由為何 我們都要成為自由的鬥士
好消息是，有一些學校
努力讓自己成為
讓女孩感受到神聖與被愛的地方
俄亥俄州的哥倫布市女子預科學校為例
校長宣布不會因態度不好而懲罰女孩後
這所學校成了一個典範
除了建立
實質上，是建立了一個強大的連續體
建立了停學、開除和逮捕的替代方案
除了建立恢復式正義的方案
他們也改善老師與學生的關係
確保每個女孩遭遇危機時
校園裡至少有一位大人可尋求幫助
他們在走廊與教室之間弄了許多空間
如果她們需要喘口氣時用
亦也設立了諮詢方案，給女孩機會
在每天開始之前，提升自我價值感
增進溝通的技巧與設定目標
在這所學校
他們設法回應女孩不幸的童年經驗
而非忽視
將女孩們拉得更靠近，而非推開她們
因此，逃學與停學的比例大幅改善
更多到了學校的女孩準備好學習
因為她們知道老師在乎她們
這很重要
整合藝術與運動進課程中的學校
或者建立轉型方案的學校
如修復式正義、正念與冥想
都提供女孩與他人修復關係的機會
以及她們與自己的關係
要回應這些學生所面對的
複雜的創傷經驗
需要我們這些關心孩子及青少年的人
去建立關係、學習素材
人力與經濟資源，以及其他工具
讓孩子們有機會療傷，然後學習
學校應該要能回應最脆弱的女孩
這對創造正向的學校文化很重要
我們應該最敏感地察覺到她們的潛能
在她陷入貧困和藥物上癮的境地時
當她被作為性奴販賣而蹣跚時
或曾經歷了其他形式的暴力而倖存
在她最張狂的時候
或最沉默的時候
我們應該要能在精神層面
及社會情緒方面幫助她
無論她的裙子是否及膝或更短
這聽起來似艱鉅的任務
在根深蒂固於恐懼政治的世界
想像學校為女孩康復和成長之地
但我們要夠勇敢，將此成為我們的目標
如果我們將教育視為捍衛自由的工作
我們可以改變教育環境
不會再有女孩，即便是最脆弱的一群
也不會被逐出學校
這對我們所有人都是一場勝利
謝謝
(掌聲)