În vechiul Kyoto, un savant devotat, Shinto, ducea o viață simplă,
dar era adesea distras de la rugăciune de agitația orașului.
Era de părere că vecinii îi poluau sufletul,
și a încercat să practice harae,
un ritual de purificare menit să-i curețe trupul și mintea.
A hotărât să plece spre sanctuarul sacru Hie.
Drumul a fost o urcare extenuantă care i-a luat toată ziua.
Dar s-a bucurat de singurătatea-i oferită,
iar pacea care l-a cuprins la întoarcerea spre casă a fost profundă.
Școlarul era hotărât să mențină această seninătate cât mai mult posibil,
așa că a mai făcut acest pelerinaj de încă 99 de ori.
Mergea singur pe drum, ignorând orice distragere în căutarea echilibrului,
și nu se abătea niciodată de la țelul său.
Era un om de cuvânt, iar pe măsură ce zilele s-au transformat în săptămâni,
înainta prin ploaia abundentă și prin soarele arzător.
Cu timpul, devotamentul i-a dezvăluit lumea invizibilă a spiritelor
care există alături de lumea noastră.
A început să simtă kami (divinul) însuflețindu-i pietrele de sub picioare,
adierea care îl răcorea și animalele care pășteau pe câmp.
Dar nici așa nu vorbea cu nimeni, spirit sau om.
Era hotărât să evite contactul cu cei care s-au abătut de la drum...
și care au fost contaminați de kegare (impuritate)
Acest tabu al întinării afecta bolnavii și morții,
dar și cei care profanau pământul sau săvârșeau infracțiuni violente.
Dintre toate pericolele la adresa purității spirituale a școlarului,
kegare era cu siguranță cel mai mare.
După ce și-a prezentat omagiile pentru a 80-a oară,
a plecat încă o dată spre casă.
Dar de cum s-a lăsat întunericul, a început să audă hohote strașnice.
Savantul a încercat să meargă înainte și să ignore bocetele,
dar plânsetele de disperare l-au copleșit.
Vrând-nevrând, a lăsat în urmă poteca sa și a urmat zgomotele până la sursa lor.
A ajuns la o colibă strâmtorată, unde o femeie stătea ghemuită afară.
Cuprins de milă, savantul a implorat femeia să-și împărtășească durerea.
Aceasta i-a spus că mama ei tocmai a murit,
dar nimeni nu vrea să o ajute cu înmormântarea.
La auzul veștii, i s-a înmuiat inima.
Dacă i-ar atinge trupul, sufletul i-ar fi întinat,
secându-l de forța vieții și asuprindu-l de kami.
Dar auzind femeia cum plânge, l-a cuprins mila.
Așadar, au îngropat bătrâna amândoi
pentru a-i permite trecerea în lumea spiritelor în siguranță.
Înmormântarea s-a terminat, dar tabuul morții atârna greu asupra savantului.
Cum a putut fi atât de nechibzuit,
să neglijeze cea mai importantă regulă și să-și corupă călătoria divină?
După o noapte covârșitoare,
a hotărât să se întoarcă la sanctuar pentru a se purifica.
Spre surprinderea lui, templul liniștit de altădată era acum plin de oameni,
toți adunați în jurul unui clarvăzător care comunica direct cu kami.
Omul s-a ascuns, necutezând să se apropie pentru a nu-i fi văzut sufletul întinat.
Clarvăzătorul avea alte moduri de a vedea, așa că l-a chemat în fața mulțimii.
Pregătit să-și accepte pedeapsa, omul s-a apropiat de femeia sacră.
Dar aceasta doar a zâmbit.
L-a strâns de mâna-i necurată...
și i-a șoptit o binecuvântare pe care doar el o putea auzi,
mulțumindu-i pentru bunătatea lui.
În acel moment, savantul a descoperit un secret spiritual măreț:
contaminarea și coruperea sunt două lucruri extrem de diferite.
Cuprins de revelație, școlarul și-a reluat călătoria.
Dar de data aceasta, s-a oprit să îi ajute pe cei pe care i-a întâlnit.
A început să vadă frumusețea lumii spiritelor peste tot pe unde a mers,
ba chiar și în orașul de care se ferea înainte.
Ceilalți l-au avertizat că riscă kegare,
dar el nu le-a spus niciodată de ce se amesteca de bună voie...
cu cei bolnavi și cu cei defavorizați.
Căci știa că oamenii pot înțelege harae cu adevărat...
doar prin propria lor călătorie.