בקיוטו העתיקה, מלומד שינטו מסור חי חיים פשוטים,
אבל הוא הוסח פעמים רבות מתפילותיו על ידי העיר הרוחשת.
הוא הרגיש שהשכנים שלו זיהמו את נשמתו,
והוא רצה לבצע סוג של האראי אישי --
טקס טיהור שינקה את גופו ותודעתו.
הוא החליט לנסוע למקדש היי המוערך.
המסע היה טיפוס מפרך שלקח כל היום.
אבל הוא היה שמח מהבדידות שהוא הציע לו,
והשלווה שהוא הרגיש עם חזרתו הביתה היתה משמעותית.
המלומד היה משוכנע לשמור על הצלילות כל עוד היה יכול,
והחליט לעשות את העליה לרגל עוד 99 פעמים.
הוא היה הולך את השביל לבדו, מתעלם מכל הסחת דעת במסע שלו לאיזון,
ומעולם לא סטה ממטרתו.
האדם היה נאמן למילתו, וכשהימים התאכו לשבועות,
הוא הלך דרך גשם שוטף ושמש חורכת.
במשך הזמן, המסירות שלו גילתה עולם בלתי נראה של רוחות
שקיימות לצידנו.
הוא החל להרגיש את הקאמי, שהחייתה את הסלעים מתחת לרגליו,
הבריזה שקררה אותו, והחיות שליחכו בשדות.
ועדיין הוא לא דיבר עם אף אחד, רוח או אדם.
הוא היה משוכנע להמנע ממגע עם אלו שסטו
מהמסלול והפכו למזוהמים בקגרה.
טאבו החילול היה תלוי מעל החולים והמתים,
כמו גם אלו שחיללו את האדמה או ביצעו פשעים אלימים.
מכל האיומים למסע המלומד לטיהור רוחני,
קגרה היה הכי גדול מכולם.
אחרי שכיבד את המקום בפעם ה 80,
הוא יצא הביתה שוב.
אבל כשהחשכה נפלה, הוא שמע יבבות חנוקות באויר הליילה.
המלומד ניסה להמשיך והתעלם מהיבבות.
אבל הקריאות הנואשות השתלטו עליו.
מעווה את פניו, הוא עזב את המסלול כדי לעקוב אחרי הקולות למקורם.
במהרה הגיע לבית קטן, עם אישה שפופה בחוץ.
מלא בחמלה, המלומד מעודד את האישה לחלוק את יגונה.
האי מסבירה שאימה בדיוק מתה --
אבל אף אחד לא עזר לה עם הקבורה.
עם החדשות האלו, ליבו צנח.
נגיעה בגופה תחלל את רוחו,
תרוקן את כוח חייו ותשאיר אותו חשוף לקאמי.
אבל השהקשיב לבכיה, הסימפטיה שלו זינקה.
וכך, הם קברו את האישה הזקנה יחד,
כדי להבטיח את מעברה הבטוח לעולם הרוחות.
הקבורה הושלמה, אבל הטאבו של מוות הכבידה מאוד על המלומד.
איך יכל להיות כל כך טיפש,
לוותר על החוק הכי חשוב שלו ולהשחית את המסע הקדוש שלו?
אחרי לילה מענה,
הוא החליט לחזור למקדש לטהר את עצמו.
להפתעתו, המקדש השקט בדרך כלל היה מלא אנשים,
כולם התאספו סביב מדיום שתקשרה ישירות עם הקאמי.
האיש החביא את עצמו, ולא העז לגשת למקרה שמישהו יראה את נשמתו המזוהמת.
אבל למדיום היו דרכים אחרים לראות, וקראה לו קדימה מהקהל.
מוכן להנטש, המלומד ניגש לאישה הקדושה.
אבל המדיום רק חייכה.
היא לקחה את ידו הלא טהורה בשלה,
ולחשה ברכה שרק הוא יכל לשמוע --
והודתה לו על טוב ליבו.
באותו רגע, המלומד גילה סוד רוחני גדול:
זיהום והשחתה הם שני דברים שונים.
מלא בתבונה, המלומד החזיר את עצמו למסעו.
אבל הפעם, הוא עצר לעזור לאנשים שפגש.
הוא התחיל לראות את היופי בעולם הרוחות בכל מקום אליו הלך,
אפילו בעיר ממנה התרחק לפני כן.
אחרים הזהירו שהוא מסתכן בקיגרה --
אבל הוא מעולם לא אמר להם למה הוא התערבב כל כך בחופשיות
עם החולים ומוחלשים.
מאחר וידע שאנשים יכולים להבין הראה באמת
רק דרך מסע משלהם.