V-ați întrebat vreodată de ce suntem înconjurați de lucruri care ne ajută
să facem totul mai rapid, mai rapid şi mai rapid?
Să comunicăm mai rapid,
dar să şi lucrăm mai rapid, să transferăm bani mai rapid,
să călătorim mai rapid, să găsim un partener mai rapid,
Să gătim, să facem curat mai rapid şi să le facem pe toate în acelaşi timp?
Cum ți se pare ideea de a îngrămădi mai multe lucruri de făcut într-o singură zi?
Pentru americanii din generația mea,
viteza pare a fi un drept din naştere.
Uneori cred că viteza noastră minimă este Mach 3.
Altceva mai puțin de atât și ne temem că ne pierdem avantajul competitiv.
Dar chiar și generația mea începe să se întrebe
dacă suntem maeştri ai vitezei
sau viteza este stăpânul nostru.
Sunt antropolog la Rand Corporation,
iar în timp ce mulți antropologi studiază culturile antice,
eu mă concentrez pe culturile moderne și pe modul în care ne adaptăm
la toate aceste schimbări care au loc în lume.
Recent, am făcut echipă cu un inginer, Seifu Chonde, pentru a studia viteza.
Ne-au interesat atât modul în care oamenii se adaptează la această eră a vitezei,
cât și implicațiile sale în materie de securitate și politică.
Cum ar putea arăta lumea noastră peste 25 de ani,
dacă ritmul actual de schimbare continuă să se accelereze?
Ce ar însemna asta pentru transport
sau învățare, comunicare,
fabricare, armament
sau chiar pentru selecția naturală?
Un viitor mai rapid ne va face mai siguri și productivi?
Sau ne va face mai vulnerabili?
În cercetările noastre, oamenii au acceptat accelerarea ca inevitabilă,
atât senzaţiile tari, cât și lipsa controlului.
Se tem că dacă ar încetini,
ar putea risca să devină învechiţi.
Ei spun că ar prefera mai degrabă să clacheze decât să ruginească.
În același timp,
se îngrijorează că viteza ar putea să erodeze tradițiile lor culturale
sentimentul de „acasă”.
Dar chiar și oamenii care câștigă la jocul vitezei
recunosc că se simt puțin neliniștiţi.
Ei văd accelerarea ritmului ca o lărgire a prăpastiei dintre adepții acesteia,
cei care dau tonul și mișună mereu prin preajmă
şi inadaptații,
cei care rămân în praful digital.
Da, avem motive întemeiate să suspectăm că viitorul va fi mai alert,
dar ce am ajuns să realizez
este că viteza este paradoxală,
și ca toate paradoxurile bune
ne învață despre experiența umană,
în toată absurditatea și complexitatea acesteia.
Primul paradox este că iubim viteza
și suntem încântați de intensitatea ei.
Dar creierele noastre preistorice nu prea sunt construite pentru asta,
așa că inventăm roller-coastere și mașini de curse și avioane supersonice,
dar suferim, avem rău de maşină
sau resimţim diferența de fus orar.
Nu am evoluat să facem mai multe lucruri deodată.
Mai degrabă, am evoluat pentru a face un singur lucru cu o atenție incredibilă,
ca vânătoarea - nu neapărat cu mare viteză,
dar cu rezistență pe distanță mare.
Dar acum este un decalaj crescând între biologia și stilul nostru de viață,
o nepotrivire între scopul corpului nostru și ceea ce îl constrângem să facă.
Un fenomen pe care mentorii mei l-au numit „Cei din epoca de piatră pe banda rapidă".
(Râsete)
Un al doilea paradox al vitezei este acela că poate fi măsurată obiectiv. Corect?
Kilometri pe oră, gigabiţi pe secundă.
Dar cum se simte viteza,
și dacă ne place sau nu,
este foarte subiectiv.
Deci putem să documentăm
faptul că viteza cu care adoptăm noi tehnologii este în creştere.
Spre exemplu, a durat 85 de ani de la introducerea telefonului
şi până când majoritatea americanilor au avut telefoane mobile acasă.
Însă a durat doar 13 ani ca majoritatea dintre noi să avem smartphone-uri.
Și modul în care oamenii acționează și reacționează la viteză
variază în funcţie de cultură şi de oamenii din acea cultură.
Interacțiuni care ar putea fi văzute ca vioaie şi acceptabile
în anumite culturi ar putea fi văzute
ca îngrozitor de nepoliticoase în altele.
Adică, nu ai cere un ceai de luat la drum la o ceremonie de ceai japoneză
ca să poţi da buzna la următoarea destinație turistică.
Ai face asta?
Un al treilea paradox este că viteza dă naştere la viteză.
Cu cât răspund mai repede, cu atât primesc mai multe răspunsuri,
şi cu atât va trebui să răspund mai repede din nou.
Având mai multă comunicare
și informație la îndemâna noastră
la un moment dat,
trebuia să ne ajute să decidem mai ușor și mai rațional.
Dar asta nu pare să se întâmple cu adevărat.
Iată încă un alt paradox:
Dacă toate aceste tehnologii mai rapide ar fi trebuit să ne elibereze de corvoadă,
de ce ne simțim cu toții atât de presaţi de timp?
De ce ne accidentăm mașinile în număr record
deoarece credem că trebuie să răspundem imediat la acel SMS?
Nu ar trebui ca viaţa pe bandă rapidă să fie ceva mai distractivă
şi ceva mai puţin anxioasă?
Vorbitorii de germană au un cuvânt pentru acest lucru:
„Eilkrankheit".
În română, asta se traduce prin „boala grăbitului”.
Când trebuie să luăm decizii rapide,
creierul automat preia controlul,
și ne bazăm pe comportamentele noastre învățate,
pe reflexele noastre, pe prejudecăţile noastre cognitive,
pentru a ne ajuta să percepem și să răspundem rapid.
Uneori asta ne salvează viața, nu?
Luptă sau fugi.
Dar uneori ne conduce la rătăcire pe termen lung.
Deseori, când societatea noastră are eşecuri majore,
nu sunt eșecuri tehnologice.
Sunt eșecuri care se întâmplă când luăm decizii prea repede,
în modul de operare autopilot.
Nu avem gândirea creativă sau critică necesară
pentru a conecta punctele
sau a elimina informaţiile false
sau să dăm sens complexităţii.
Acest tip de gândire nu poate fi făcut repede.
Asta presupune gândire lentă.
Doi psihologi, Daniel Kahneman şi Amos Tversky
au început să sublinieze acest lucru în 1974,
și încă ne chinuim să facem ceva cu ideile lor.
Toată istoria modernă poate fi gândită ca o serie de impulsuri de accelerare.
Este ca și cum am crede că dacă ne grăbim suficient,
ne putem depăși problemele.
Dar niciodată nu facem asta.
Ştim asta în vieţile noastre,
şi factorii de decizie o știu și ei.
Aşa că acum ne îndreptăm către inteligenţa artificială
ca să ne ajute să luăm decizii mai rapide şi mai inteligente
ca să procesăm acest univers de date în continuă expansiune.
Dar mașinile mestecătoare de date nu sunt înlocuitoare
pentru gândirea critică şi susţinută
a oamenilor,
al căror creier primitiv are nevoie de timp pentru a ține în frâu impulsurile,
pentru ca mintea să se limpezească
şi să lase gândurile să curgă.
Dacă începeţi să gândiţi că ar trebui doar să apăsăm frâna,
asta nu ar fi mereu soluţia corectă.
Știm că dacă un tren merge prea rapid în jurul unei curbe, poate deraia,
dar Seifu, inginerul, m-a învățat
că dacă un tren merge prea încet în jurul unei curbe, și așa poate deraia.
Gestionarea acestui impuls de accelerare începe cu înțelegerea faptului
că avem mai mult control asupra vitezei decât credem că avem,
individual, dar şi ca societate.
Uneori, va trebui să ne tehnologizăm pe noi înșine pentru a merge mai repede.
Uneori vom dori să rezolvăm blocaje, să accelerăm ajutorul în caz de dezastre
pentru victimele unui uragan
sau să folosim imprimante 3D pentru a produce pe loc cele necesare,
exact atunci când avem nevoie.
Uneori, însă, ne vom dori să facem ca mediul nostru să se simtă mai lent
pentru a scoate accidentul din contextul vitezei.
Și e în regulă să nu fi stimulat tot timpul.
E benefic pentru adulţi,
dar şi pentru copii.
Poate că este plictisitor, dar ne oferă timp să reflectăm.
Timpul lent nu este un timp pierdut.
Și trebuie să reconsiderăm ce înseamnă să economisești timp.
Cultura și ritualurile din întreaga lume se construiesc în lentoare
pentru că lentoarea ne ajută să consolidăm valorile comune și să ne conectăm.
Iar conexiunea este o parte critică a ființei umane.
Trebuie să stăpânim viteza,
și asta înseamnă să gândim cu atenție compromisurile oricărei tehnologii date.
Vă va ajuta să revendicați timpul ca să-l folosiţi pentru a vă exprima umanitatea?
Vă va face să simţiţi răul de grabă? Va da altor oameni rău de grabă?
Dacă aveţi norocul să decideţi ritmul cu care vreţi să călătoriţi prin viață,
e un privilegiu.
Folosiţi-l.
Aţi putea decide că aveţi nevoie atât să acceleraţi,
cât şi să creaţi un timp mai lent:
timp pentru a reflecta,
pentru a filtra lucrurile
în propriul ritm...
timp să gândiţi,
să empatizaţi,
să vă odihniţi mintea,
să zăboviţi la masa din bucătărie.
Așadar, pe măsură ce ne uităm mai atent la viitor,
să luăm în considerare setarea tehnologiilor de viteză,
scopul vitezei
şi aşteptările noastre legate de viteză
la o viteză un pic mai umană.
Mulţumesc.
(Aplauze)