1928-ban a weimari Németországban
büntetőper indult Georg Grosz expresszionista képzőművész ellen
az egyházak megsértése, valójában szentségtörés miatt.
Bűntette abból állt, hogy a Svejk, a derék katona színházi előadásához
feszületet ábrázolt,
de rajta Krisztus katonacsizmába és gázálarcba volt öltöztetve.
A gáztámadásokkal teli I. világháború csak nemrég ért véget.
Grosz állította, hogy a feszület a szenvedő emberiséget jelképezi,
amelyet a képmutatók új vágóhídra terelnek.
Vádlói ellenvetése az volt, hogy Krisztus ilyen furcsa küllemű ábrázolásával
a művész megcsúfolta a minden kereszténynek szent jelképet.
A lényegében minden társadalomban létező egyik fő játékszabály
a szakrálissal, a szakrális képekkel,
szakrális tárgyakkal való bánásmód
azokkal, amelyeket mindenki számára valóban dicsfény vesz körül,
vagy azokkal, melyek már ugyan elvesztették ebbéli minőségüket,
de valaki újra próbálja talapzatra emelni őket, és újra megvédeni a kétkedéstől,
különösen a gúnyolódástól.
Oroszországban ma mindkettő nagyon is ismerős számunkra.
2016-ban a francia Charlie Hebdo szatirikus hetilapban
a Szentháromság Székesegyházat ábrázoló karikatúra jelent meg.
A templom a Párizsban kevéssel azelőtt ünnepélyesen fölavatott
orosz egyházi-kulturális központ része.
A rajz, akárcsak a hozzá tartozó cikk nevetségessé tette
az egyház politikai eszközként való fölhasználását,
a templom kupolái Putyin elnök arcát idézik föl.
Válaszul az Állami Duma tudomány- és oktatásügyi bizottságának elnöke,
Vjacseszlav Nyikonov felháborodva jelentette ki,
hogy ha ez az ügy Oroszországban történt volna, e szentségtörő rajzot
a hívők érzéseinek megsértéséről szóló törvénycikk alapján betiltották volna.
Két év elteltével
Nyikola-Lenyivecben farsangkor
Nyikolaj Polisszkij művész nem 11 társát égeti meg,
hanem egy gótikus katedrálisra emlékeztető 30-méteres faalkotmányt.
A tüzes happening neve: "Lángoló gótika",
az itt jól látható stílusra utalva.
Rögtön akadnak ilyen hangok: "Miért kell templomot égetni?"
A moszkvai patriarchátus képviselője hangsúlyozza,
hogy a keresztény jelképeket meg kell védeni az efféle tettektől.
Polisszkij kénytelen mentegetőzni,
magyarázkodni, hogy a templom nem is templom,
nincs benne oltár,
és hogy tettében semmiféle antiklerikális szándék nem volt.
A feszület, melyet Grosz háborúellenes prédikációvá változtatott
és az égbe törő csúcsú gótikus katedrális csak hadd égjen,
de röpítsenek minket a nyugati középkorba.
Igen gyakran fölidézik a középkort,
mikor arról folyik a vita,
hogyan lehet és hogyan tilos bánni a szakrális szimbólumokkal.
Van, aki a szentségeket a megszentségtelenítéstől védendő
a kánonjogra hivatkozik,
amely előírásainak zömét a középkorban alakították ki.
Van, aki ezzel ellenkezőleg, az alkotói szabadságot
vagy a különböző dimenziójú szekuláris értékeket védve
a középkor újbóli visszatérése miatt zúgolódik.
De ha magát a középkort tekintjük,
azt látjuk, hogy a gyakorlatilag teljes vallásosság korszakában
a különböző előfordulású szentség
sokkal gyakrabban, mintsem képzelnénk,
alantas, nevetséges, testileg illetlen környezetben fordul elő,
és az előfordulás nem mindig okozott súrlódást.
A papság, sőt néha valamely egyházi megállapítás kigúnyolása
nemcsak egyházon kívül hangzott el,
pl. némely eretnek mozgalom részéről,
hanem belülről, papok szájából is.
E kölcsönhatásról tanúskodnak pl. a lapszéli jegyzetek:
kéziratok sokaságának margóját díszítő kis, gyakran humoros rajzok,
legyenek azok zsoltáros-, szertartás- és imakönyvekben, bibliákban stb.
Az ábrákon gyakoriak a szakrális témák,
pl. ez itt: az utolsó vacsora ábrázolása,
amely mellett figurák vagy jelenetecskék láthatók,
amelyek ha nem gúnyolják is,
de legalábbis parodizálják a papságot:
az egyszerű papokon és szerzeteseken kezdve a római pápákig.
A képen látható szamár pápai tiarát visel,
vagy itt fent pucér püspök valamit magyaráz, valamire inti,
valamiért szidja a szellentő szerzetest.
Ráadásul a széljegyzetek
néha nemcsak a papságra és a hierarchiára emelnek kezet,
hanem az egyházi rítusokra is, néha még a szentségekre is.
Itt a majompüspök háta mögötti diakónus bevilágítja a templomot.
Itt meg a majompüspök misézik, de ostya, azaz prosphora helyett,
amely Krisztus testévé lényegül át, feje fölé majomkoponyát emel.
Persze feltételezhető, hogy ilyesfajta ábrázolások
eretnek kéziratokban fordulnak elő,
amelyeket valamilyen antiklerikális kézművesek hoztak létre,
de ez egyáltalán nincs így.
Efféle ábrázolások
óriási mennyiségben fordulnak elő
díszes, ritka, korlátozottan hozzáférhető kéziratokban,
amelyeket főpapok: apátok, püspökök és bíborosok rendeltek.
Sok esetben, bár nem mindig, ez sajátságos öngúny volt,
és épp ezért veszélytelen.
Ha továbbmenve elhagyjuk a kéziratokat,
amelyeket tényleg kevesen láttak, ezért nem sokaknak ártottak,
akkor azt látjuk,
hogy a középkori egyházközségi tag templomba lépve gyakran olyat látott,
ami naturalizmusával, ábrázolt jeleneteivel manapság
szakrális térben aligha képzelhető el.
Román stílusú templomokban rendszerint föllelhető példa
Spanyolországtól Írországig
az ún. exhibicionisták, azaz férfi és női alakok ábrázolása,
akik nemi szervüket, péniszüket vagy szeméremtestüket közszemlére teszik.
Történészek persze vitáznak arról, hogy kerültek oda, mit jelentettek,
a testiség bűneinek leleplezésére szolgáltak-e,
vagy – mint sokan gondolják –
a híveket és magát az épületet a sötétség erőitől, a gonosztól,
a szemveréstől védő amulettként szolgáltak; de ez most mellékes.
Fontos, hogy ilyen ábrázolások tömegével
és rendkívüli változatosságban találhatók
nemcsak templomok külső falán, hanem belül is a szakrális térben,
a kórus közelében, nem messze az oltártól,
mint pl. a Szent Radegunda templomban,
a franciaországi Poitiers-ben lévő alak.
Álljunk meg egy pillanatra!
Amikor a valamely szakrális jelenet ábrázolására vállalkozó
középkori festőt vagy szobrászt képzeljük magunk elé,
rögvest a szakértő pap, vagy ami még fontosabb,
a mögötte álló
cenzor pap idéződik föl.
Ez persze így van, de nem egészen.
Abban a korszakban, mikor a kereszténység az értelmezés legfontosabb kerete,
és minden eretnek mozgalom s kritika ellenére
az egyház a szakralitás fő moderátora,
még mindig elég nagy szabadságfokot élveznek a mesterek
az egyház által hirdetett igazság konkrét megjelenítésében.
Nyilván, valamikor a 13. században
el lehetett azon vitatkozni, szabad-e Krisztust úgy ábrázolni,
hogy nem négy – mint rég kötelező volt –, hanem három szöggel van odaszögezve,
és nem eretnekség-e ez?
Vagy a 14. században Jean Gerson, a Párizsi Egyetem kancellárja bírálja
a Szűz Mária kisdeddel olyan ábrázolását,
ahol a szárnyas oltár kinyitásakor a Szentháromság tárul elénk,
mert nem sugall-e ez a balgáknak olyan gondolatot – kérdezi –,
hogy Szűz Márián keresztül nemcsak Krisztus, Isten fia érkezett a világba,
hanem az Atyaisten és a Szentlélek is, ami eretnekség.
De ettől függetlenül az efféle kétségek
még akkor is, ha teológusok és főpapok szájából hangzottak is el,
többnyire magánvélemények maradtak,
és alig-alig találunk példát rá,
hogy valamilyen ábrázolásokat központilag elkoboztak, begyűjtöttek,
elégettek vagy szekérre rakva elszállítottak volna,
vagy lettek volna alkotások ellen efféle központi hadjáratok.
Igaz, hogy a középkori papok ádázul égették eretnekek iratait,
néha még a más hitűekét is,
mint pl. a Talmudot a 13. századi Franciaországban.
De a szavak ellenőrzése sokkal szigorúbb volt, mint az ábrázolásoké.
Mikor kezd változni a helyzet?
Megint csak hiedelmünkkel ellentételesen,
túl a középkoron, az újkor kezdetén.
16. század: néhány változás történik.
Először is,
az óriási mennyiségű szakrális keresztény művészet,
keresztény ikonográfia mellett eleinte a világi művészet,
világi műfajok szigetecskéi, majd egész szigetcsoportjai jelennek meg,
amelyekre az egyháznak valamilyen választ kell adnia.
Fontosabb, hogy ebben az időben egyházszakadás zajlik.
A katolikus és ortodox egyház 11. századi szétválása óta
a keresztény világ egységére a protestantizmus mér újabb csapást.
A protestánsok, lutheránusok, kálvinisták, anglikánok és mások
nemcsak hogy élesen bírálták a pápaságot és az egyházat mint intézményt,
hanem az egész rendszert, a megváltás technikáját is kétségbe vonják:
a képmások és a szentek kultuszától kezdve egészen a titkokéig.
Lényeges az is, hogy a korai eretnek csoportokhoz képest
a protestánsok a 16. században ráronthattak a katolikus egyházra, –
bár az a támadást hasonlóan viszonozta –
az akkori idők médiájának teljes erejével:
nyomdagépekkel és fametszetekkel,
azaz olyan technikával, melyek lehetővé teszik ábrázolások gyors,
tehát olcsó és a társadalom számára elérhető sokszorosítását.
Igazi karikatúra-háború bontakozik ki
protestánsok és katolikusok között, melynek egyik tanújele itt látható.
Ezen az 1566-os Németalföldről származó protestáns metszeten
velejéig képmutató színjátékként tárul elénk a katolikus mise.
Vannak itt róka-papok, van itt oltár,
amelyen Krisztus, Szűz Mária és a szentek helyett
iskarióti Júdás, az áruló apostol látható,
akit a katolikusok állítólag imádnak.
Válaszul az intézményesült egyház
s intézményei legitimitását kétségbe vonó teljes letámadásra,
a középkorhoz képest nemcsak a bírálatra,
hanem a nekik szánt gúnyra is
túlérzékennyé válnak a katolikus papok.
Míg a középkorban könnyen elképzelhetően
rengeteg ábrázoláson volt látható az utolsó ítélet,
melyen a pokolban más rendekkel együtt
sül, fő és kínzatik a papság is:
papok, szerzetesek, püspökök, pápák,
mert ők is emberek, ők is vétkeznek,
és persze pokolra is kerülnek.
A protestantizmussal vívott ideológiai küzdelem időszakában,
amikor a klérus tekintélyét kétségbe vonni sokkal veszélyesebb,
az utolsó ítélet 16–17. századi új ábrázolásairól
ezek fokozatosan eltünedeznek,
a régieken pedig lefestik és onnan eltávolítják őket.
Katolikus teológusok, pl. Johannes Malanus bécsi professzor
és Gabriel Apoleotti bolognai érsek
a középkorban elképzelhetetlenül vastag fóliánsokat, munkákat adnak ki,
melyekben tüzetesen átfésülnek
majdnem minden egyházi ikonográfiai jelenetet,
hogy elválasszák az igazit a kétségestől, a kétségest a veszélyestől,
és eldöntsék, milyen intézkedést célszerű tenni.
Ráadásul tekintetüket nemcsak a nyíltan eretnek képekre vetik,
mint pl. valamely protestáns képre,
melyen ördög szüli a római pápát,
hanem a helytelen értelmezéskor esetleg veszélyes ábrázolásokra is,
pl. ha valaki papi ornátusban ábrázol
újszülött keresztelését végző démont.
Valaki esetleg azt hiheti, hogy a démon-pap gonosz pap,
tehát a gonosz pap végezte keresztelés érvénytelen,
és ez ismét veszélybe sodorja a papság tekintélyét,
s összességében a hívők üdvözülését.
Az újkor kezdetén megjelenő cenzúra figyelme nemcsak az új ábrázolásokra,
hanem a régiekre is kiterjed.
A 13. században a strasbourgi székesegyház oszlopfőin
a középkorban igen népszerű Róka-regény jelenetei láthatók,
ahol papnak öltözött állatok a társukat temetik,
keresztet, gyertyát visznek, sőt még miséznek is.
Mikor a 17. században Strasbourg Franciaországhoz kerül,
és a protestantizmusból a katolicizmushoz tér vissza,
ezeket az ábrázolásokat ledöntik, s így csak metszeteken maradtak fönn.
Az antiklerikális árnyalatú nevetés olyan hőfoka,
ami templomban teljesen lehető volt a középkorban, az az újkor kezdetén
a protestantizmussal való totális szembeszegülés időszakában
már nem helyénvaló, sőt veszélyes is.
A történetből több tanulság vonható le,
de én csak egyet említek.
Századok alatt a keresztény ábrázolások más dimenziót kaptak.
Természetesen részei az egyháztörténetnek, az egyházi doktrínának,
kultusztárgyak,
de egyúttal annyira alkotórészeivé váltak
közös kulturális szótárunknak,
hogy közkinccsé lettek; ez pedig szemmel láthatólag jó,
ahogy pár éve valamely dezodor reklámangyalait
az Egyesült Arab Köztársaságban teljesen betiltották,
Oroszországban meg óvatos fölirattal látták el,
miszerint az angyal nem is egészen angyal, hanem az ideális lány fantáziaképe;
biztos, ami biztos.
Ez az egyáltalán nem egyértelmű és nem könnyű feladat abban áll,
hogy kompromisszumot leljünk
a sokaknak jelentőségteli szakrális dolgok tisztelete
és átértelmezésük joga között,
hogy másként tekinthessünk rájuk, tehát néha hétköznapivá tegyük őket,
többek közt ironizáljunk is rajtuk,
mert semmilyen vallás sem helyezheti magát kritikán kívülre,
a szakrális ábrázolásokra pedig egyiknek sincs copyrightja.
Köszönöm szépen.
(Taps)