În întreaga lume, peste 1,5 miliarde de oameni trec printr-un conflict armat.
Ca răspuns, oamenii sunt forțați să-și părăsească țara,
ajungându-se la 15 milioane de refugiați.
Fără îndoială, copiii sunt victimele cele mai inocente și vulnerabile,
dar nu doar datorită pericolelor fizice evidente,
ci datorită efectelor nespuse ale războiului asupra familiei.
Experiența războiului prezintă un risc înalt pentru copii
în ce privește dezvoltarea problemelor emoționale și de comportament.
Copiii, după cum ne putem doar imagina,
se vor simți neliniștiți, amenințați și în pericol.
Dar există și vești bune.
Calitatea îngrijirii pe care copiii o primesc în familie
poate avea un efect mai semnificativ asupra bunăstării lor
decât efectul experienței războiului la care au fost expuși.
Așa că de fapt copiii pot fi protejați
printr-o grijă parentală caldă și sigură, pe durata conflictului și după acesta.
În 2011, eram studentă în primul an la doctorat
la Facultatea de Stiințele Psihologiei a Universității din Manchester.
Ca mulți dintre voi,
am văzut criza din Siria desfășurandu-se în fața mea la televizor.
Familia mea e originară din Siria,
și nu cu mult timp în urmă,
am pierdut câțiva membri ai familiei în moduri cumplite.
Obișnuiam să stau cu familia mea, uitându-ne la televizor.
Cu toții am văzut acele scene:
bombe distrugând clădiri,
haos, distrugere
și oameni țipând și fugind.
Întotdeauna oamenii ce țipau și fugeau au fost cei care m-au pus pe gânduri,
în mod special acei copii înspăimântați.
Eram mamă a doi copii curioși din fire.
Aveau cinci și șase ani atunci,
o vârstă la care de obicei copiii pun o grămadă de întrebări
și așteaptă răspunsuri reale, convingătoare.
Așa că am început să mă întreb cum ar fi să fiu părinte
într-o zonă de război și o tabără de refugiați.
S-ar schimba copiii mei?
Și-ar pierde strălucirea ochii senini și voioși a fiicei mele?
S-ar schimba firea destinsă și lipsită de griji a fiului meu,
într-una retrasă și temătoare?
Cum aș face față?
M-aș schimba oare?
Ca psihologi și consilieri parentali,
știm că înarmarea părinților cu abilități privind grija față de copiii lor
pot avea un efect uriaș asupra bunăstării lor,
iar noi numim asta educație parentală.
Întrebarea pe care o aveam era:
este posibil ca educația parentală să fie utilă pentru familii
care încă erau într-o zonă de război sau o tabără de refugiați?
Putem oare ajunge la ei prin sfaturi și consiliere
care i-ar ajuta în timpul acestor lupte?
Am luat legătura cu conducătorul doctoratului meu,
profesorul Rachel Calam,
vrând să-mi folosesc abilitățile academice pentru a face o schimbare în lume.
Nu eram foarte sigură de ce anume voiam să fac.
M-a ascultat cu grijă și răbdare,
și mi-a spus, spre fericire mea:
„Dacă asta vrei să faci, și înseamnă așa de mult pentru tine,
atunci să o facem.
Hai să găsim moduri de a afla dacă consilierea parentală
poate fi utilă pentru familii în aceste contexte.”
Așa că, în ultimii cinci ani, eu și colegii mei -
Prof. Calam și Dr. Kim Cartwright -
am încercat să găsim căi de a sprijini familiile
care au trecut prin război și relocare.
Ei bine, pentru a afla cum putem ajuta familii ce au experimentat conflictul
în a-și sprijini copiii,
primul pas este, bineînțeles, de a-i întreba cu ce se confruntă,
nu-i așa?
Vreau să zic, pare evident.
Însă, de multe ori, cei vulnerabili,
pe care încercăm să-i ajutăm,
sunt cei pe care nu-i întrebăm.
De câte ori nu am presupus că știm exact de ce are nevoie cineva
fără măcar a-l întreba întâi?
Așa că am călătorit către taberele de refugiați din Siria și Turcia,
unde am stat cu familiile și am ascultat.
I-am ascultat vorbind despre provocările parentale,
străduința parentală,
și strigătele lor de ajutor.
Câteodată, timpul se oprea în loc,
și nu făceam decât să-i țin de mâini
și să mă alătur lor
într-un plânset tăcut și în rugăciune.
Mi-au spus despre strădania lor,
despre condițiile neplăcute și aspre din taberele de refugiați
care i-au forțat să dea atenție doar sarcinilor practice
precum colectarea apei potabile.
Mi-au spus cum și-au văzut copiii devenind retrași;
tristețea, depresia, furia,
urinatul în pat, suptul degetului, frica de zgomote stridente,
frica de coșmaruri -
coșmaruri înfiorătoare, cumplite.
Aceste familii au experimentat ceea ce noi văzuserăm la televizor.
Mamele -
aproape jumătate erau acum văduve de război,
sau nu știau nici măcar dacă soții lor erau morți sau vii -
descriau cât de rău cred că fac față acestei situații.
Și-au văzut copiii schimbâdu-se, fără a ști cum să-i ajute.
Nu știau cum să răspundă la întrebările copiilor.
Ceea ce mi s-a părut uimitor și atât de motivațional,
a fost măsura în care aceste familii doreau să-și sprijine copiii.
În ciuda acestor provocări cu care se luptau
încercau să-și ajute copiii.
Încercau să găsească sprijin în angajații de la ONG-uri,
în dascălii din taberele de refugiați,
în medici,
și în alți părinți.
Am întâlnit o mamă care era în tabără de doar patru zile,
însă încercase deja de două ori
să caute sprijin pentru fiica ei de 8 ani
care avea coșmaruri cumplite.
Din păcate, aceste încercări sunt cel mai adesea inutile.
Doctorii din tabere, când se află acolo,
sunt de cele mai multe ori ocupați,
ori nu au cunoștințele sau timpul pentru a-i consilia elementar pe părinți.
Dascălii din tabere sau alți părinți sunt la fel ca ei -
o parte a unei noi comunități de refugiați care se confruntă cu noi nevoi.
Așa că am început să ne gândim.
Cum am putea ajuta aceste familii?
Lucrurile cu care se confruntau erau mai mult decât puteau duce.
Criza siriană a dovedit
cât de imposibil ar fi să putem ajunge la familii la nivel individual.
Cum altfel i-am putea ajuta?
Cum am putea ajunge la familii la nivel de populație
și cu costuri reduse
în aceste perioade cumplite, teribile?
După ore întregi de discuții cu angajații din ONG-uri,
unul dintre ei a avut o idee foarte inovatoare
de a distribui părinților o broșură informativă odată cu lipiile -
lipii ce erau livrate familiilor din zona de conflict din Siria
de către angajați.
Iar asta am și făcut.
Lipiile nu și-au schimbat deloc înfățișarea,
cu excepția adăugării celor două hârtii.
Una era o broșură informativă ce conținea sfaturi elementare și informații
ce le aduceau la cunoștință ceea ce poate că simțeau
cât și ceea ce poate că simțeau copiii lor.
Și informații despre cum se puteau ajuta atât pe ei înșiși cât și pe copii,
informații precum petrecerea timpului vorbind cu copilul tău,
demonstrarea afecțiunii față de el,
un grad mai mare de răbdare cu acesta,
comunicare cu copiii tăi.
Cealaltă hârtie era un chestionar de feedback
și exista, desigur, și un pix.
Așadar, este asta o simplă distribuire de broșuri,
sau o cale posibilă de a acorda primul ajutor psihologic,
ce asigură o grijă parentală caldă, ocrotitoare și blândă?
Am reușit să împărțim 3.000 din acestea în doar o săptămână.
A fost incredibil faptul că am avut o rată de răspuns de 60%.
Au răspuns 60% din cele 3.000 de familii.
Nu știu câți cercetători se află astăzi aici,
însă acea rată de răspuns este extraordinară.
O asemenea rată ar fi o realizare uriașă în Manchester,
darămite într-o zonă de conflict din Siria -
iar asta evidențiază importanța unor asemenea mesaje pentru familii.
Îmi amintesc cât de entuziaști și dornici eram de înapoierea chestionarelor.
Familiile au lăsat o mulțime de mesaje -
majoritatea fiind pozitive și stimulative.
Însă preferatul meu a fost:
„Vă mulțumesc că nu ați uitat de noi și de copiii noștri.”
Asta înfățișează potențialul rezultat
al acordării primului ajutor psihologic familiilor,
cât și al primirii unui feedback.
Imaginați-vă dacă am repeta gestul, într-un mod diferit,
distribuind lapte pentru copii, truse de igienă personală pentru femei,
sau chiar coșuri cu alimente.
Dar să vedem cum ne afectează asta,
deoarece criza refugiaților
ne influențează într-o anumită măsură pe fiecare dintre noi.
Suntem bombardați zilnic cu statistici și fotografii,
însă nu e surprinzător,
pentru că până luna trecută,
mai mult de un milion de refugiați ajunseseră în Europa.
Un milion.
Refugiații fac parte din comunitățile noastre,
devin vecinii noștri,
copiii lor frecventează școlile copiilor noștri.
Așa că am adaptat broșurile conform nevoilor refugiaților din Europa,
iar ele există online, la liber acces,
în regiuni cu valuri mari de refugiați.
Spre exemplu, serviciul medical suedez a încărcat-o pe website-ul lor,
iar în primele 45 de minute,
a fost descărcată de 343 de ori -
accentuând cât de important este
pentru voluntari, specialiști sau părinți,
să aibă liber acces la informații despre primul ajutor psihologic.
În 2013, stăteam pe podeaua rece, într-un cort din tabăra de refugiați,
înconjurată de mame, în timp ce conduceam o întâlnire de grup.
Vizavi de mine stătea o doamnă mai în vârstă,
iar lângă ea, o fată ce părea să aibă 13 ani,
stând cu capul rezemat pe genunchii doamnei.
Fata a rămas tăcută peparcursul întâlnirii de grup,
fără a vorbi deloc,
ținându-și genunchii strânși la piept.
Spre sfârșitul întâlnirii,
în timp ce le mulțumeam mamelor pentru timpul acordat,
acea doamnă în vârstă m-a privit, arătând cu degetul spre fată,
și mi-a spus: „Ne-ai putea ajuta cu...?”
Nu știam ce se aștepta să fac.
M-am uitat la acea tânără, am zâmbit
și i-am spus în arabă,
„As-salāmu ʿalaykum. Shu ismak?”
„Cum te numești?”
M-a privit confuză și reticentă,
dar apoi a spus: „Halul”.
Halul e un nume de alint pentru numele de origine arabă Hala,
și este folosit doar pentru fetițe la o vârstă fragedă.
Atunci am realizat că Hala avea probabil mai mult de 13 ani.
Ea avea de fapt 25 de ani și era mamă a trei copii.
Hala fusese o mamă sigură de sine, veselă, plină de viață, iubitoare și grijulie
cu copiii ei,
însă războiul schimbase totul.
A trăit înconjurată de bombe aruncate în orașul ei;
a trăit înconjurată de explozii.
Când avioanele de luptă zburau deasupra casei lor,
lansând bombe,
copiii ei țipau îngroziți din pricina zgomotului.
Hala lua frenetic pernele și acoperea urechile copiilor săi,
pentru a bloca zgomotul,
în timp ce ea însăși țipa.
Când a ajuns în tabăra refugiaților
și a văzut că se află într-o oarecare siguranță,
s-a autoizolat, purtându-se ca atunci când era doar un copil.
Și-a respins complet familia -
copiii, soțul.
Hala pur și simplu nu mai putea face față.
Aceasta este o provocare parentală cu un sfârșit greu,
însă din păcate, comună.
Cei ce trec printr-un conflict armat și relocare,
se vor confrunta cu serioase probleme emoționale.
Iar asta e ceva ce cu toții putem înțelege.
Dacă ai trecut printr-un moment devastator în viață,
dacă ai pierdut pe cineva, sau ceva la care țineai,
cum ai putea continua să faci față?
Ai putea în continuare să ai grijă de tine și de familia ta?
Dat fiind că primii ani din viața unui copil sunt cruciali
pentru sănătatea fizică și dezvoltarea emoțională,
și că 1,5 miliarde de oameni experimentează conflictul armat -
mulți dintre ei alăturându-se comunităților noastre -
nu ne permitem să ne facem că nu vedem
nevoile celor ce experimentează războiul și relocarea.
Trebuie să dăm prioritate nevoilor acestor familii -
celor care sunt deportați intern, cât și refugiaților din restul lumii.
Angajații din ONG-uri, politicienii trebuie să dea prioritate,
cei din WHO, UNHCR, la fel și fiecare dintre noi,
cât de mult ne stă în putere.
Când începem să recunoaștem fiecare chip al conflictului,
când începem să remarcăm acele emoții încurcate pe chipurile lor,
îi vedem ca fiind și ei oameni.
Începem să vedem nevoile acestor familii,
acestea fiind nevoile umane reale.
Când nevoile acestor familii vor fi prioritare,
intervențiile pentru copiii din mediile caritabile
vor oferi prioritate și vor recunoaște rolul familiei în sprijinirea copiilor.
Tulburările mintale familiale se vor face auzite
în agenda internațională și globală.
Iar copiii au mai puține șanse de a intra în grija serviciilor de asistență socială
din alte țări,
pentru că familiile lor le vor fi oferit deja sprijinul.
Iar noi vom fi mai receptivi,
mai primitori, mai prudenți
și mai încrezători în cei ce se alătură comunităților noastre.
Trebuie să oprim războaiele.
Trebuie să construim o lume în care copiii pot visa la avioane ce aruncă daruri
și nu bombe.
Până nu oprim conflictele armate dezlănțuite în lume,
familiile vor continua să fie relocate,
iar copiii vor deveni vulnerabili.
Însă dacă îmbunătățim munca de a fi părinte și solidaritatea,
vom putea să diminuăm legăturile dintre război și dificultățile psihologice
ale copiilor și familiilor.
Mulțumesc.
(Aplauze)