Világszerte több mint 1.5 milliárd ember él meg fegyveres konfliktust,
emiatt kénytelenek elhagyni hazájukat,
ezért van 15 milliónál is több menekült.
Kétségkívül a gyerekek
ennek legártatlanabb és legsebezhetőbb áldozatai...
de nem csak az egyértelmű fizikai veszélyek miatt,
hanem sokszor a ki nem beszélt hatások miatt, amit a háború okoz a családnak.
A háborús élmények miatt a gyerekeknél magas az érzelmi
és magatartási problémák kialakulásának veszélye.
Azt csak elképzelni lehet,
mennyire félnek, milyen veszélyben érzik magukat.
De van egy jó hírem.
A törődés minősége, amit a gyerekek a családjuktól kapnak,
nagyobb hatással lehet az állapotukra,
mint a háború valós élménye, aminek ki voltak téve.
Így a gyerekeknek védelmet nyújthat
a meleg, óvó környezet a konfliktusok alatt és után.
2011-ben elsőéves PhD hallgató voltam
a Manchesteri Egyetem pszichológia karán.
Mint sokan, a tévén figyeltem,
hogyan bontakozik ki a a szíriai krízis.
A családom Szíriából származik,
és nagyon korán,
rettenetes módon vesztettem el több családtagomat is.
A családommal összegyűltünk, és leültünk a TV elé.
Mind végignéztük ezeket
a jeleneteket: épületek porig bombázása,
káosz, pusztítás,
és kiabáló, rohanó emberek.
Mindig a kiabáló és menekülő emberek látványa érintett meg a legjobban,
főleg a rémült gyerekeké.
Két rendkívül kíváncsi gyerek édesanyja vagyok.
Öt és hat évesek voltak akkoriban,
abban a korban voltak, amikor jellemzően nagyon sokat kérdeznek,
és igazi, meggyőző válaszokat várnak.
Így elképzeltem, milyen lenne a gyerekeimet
egy háborús övezetben vagy egy menekülttáborban nevelni.
Vajon megváltoznának?
A lányom csillogó, boldog szemei vajon veszítenének a ragyogásukból?
Vajon az én nyugodt és gondtalan kisfiam félénkké és visszahúzódóvá válna?
Én megállnám a helyem?
Vajon én megváltoznék?
Mint pszichológusok és szülői tanácsadók
tudjuk, hogy ha gyermeknevelési ismeretekkel fegyverezzük fel a szülőket
annak a hatása hatalmas lehet a gyerekek életére,
ezt szülői képzésnek hívjuk.
A kérdés, ami foglalkoztatott,
hogy hasznosak lehetnek-e ezek a szülői képzések a családok számára
amikor még a háborús övezetben vagy a menekülttáborban vannak?
El tudnánk érni őket tanácsadással, képzéssel,
ami átsegítené őket a megpróbáltatásokon?
Ezért megkerestem a témavezetőmet,
Rachel Calam Professzort,
hogy tudományos ismereteimet a való világ megváltoztatására használjam.
Nem tudtam, hogy pontosan mit csinálnék.
Figyelmesen és türelmesen meghallgatott
és nagy örömömre azt mondta,
"ha ezt szeretnéd csinálni, és ez olyan sokat jelent neked,
akkor hajrá!
Próbáljuk megvizsgálni, hogy a szülői programok hasznosak-e
a családok számára ilyen körülmények között is!"
Így az utóbbi öt évben a kollégáimmal --
Prof. Calammal és Dr. Kim Cartwrighttal -
olyan családok támogatásával foglalkoztunk,
akik háborút vagy áttelepítést éltek át.
Hogy tudjuk, hogyan segíthetünk a családoknak a gyerekek nevelésében
konfliktusok idején,
az első lépés nyilvánvalóan az, hogy rákérdezünk, mivel küzdenek,
igaz?
Nyilvánvalónak tűnik.
De sokszor azok a legsérülékenyebbek,
akiket támogatni szeretnénk,
akiket végül nem kérdezünk.
Hányszor van, hogy azt hisszük, pontosan tudjuk,
hogyan segítsünk valakin, anélkül, hogy őt magát megkérdeztük volna?
Ezért szíriai és török menekülttáborokba utaztam,
leültem a családokkal és csak hallgattam őket.
Meghallgattam milyen kihívásokkal,
milyen nehézségekkel szembesülnek a nevelésben,
és hallgattam segélykéréseiket.
És ezek néha félbeszakadtak, és én csak
annyit tehettem, hogy megfogtam a kezüket
és együtt sírtam vagy imádkoztam velük.
Elmesélték szenvedéseiket,
beszéltek a durva és kemény körülményekről a táborokban, amelyek miatt
nehéz bármire figyelni az olyan alapvető szükségleteken kívül,
mint a tiszta víz gyűjtése.
Végignézték, ahogy a gyermekeik visszahúzódóvá válnak,
a bánatot, depressziót, haragot,
ágybavizelést, cumizást, a félelmet a hangos zajoktól,
a félelmet a rémálmoktól --
rettenetes, rettenetes rémálmoktól.
Ezek a családok végigélték, amit mi a TV-ben néztünk végig.
Az anyák --
akiknek csaknem a fele most háborús özvegy,
vagy azt sem tudják, hogy a férjük még életben van-e --
elmondták ahogy azt érezték, nem állják meg a helyüket.
Végignézték, ahogy változnak a gyerekeik, és fogalmuk sem volt, hogy segítsenek.
Nem tudták, hogyan válaszoljanak a gyerekeik kérdéseire.
Amit különösen megdöbbentőnek találtam, és ami nagyon hatott rám,
hogy milyen fontosnak tartották ezek a családok gyermekeik támogatását.
Az összes nehézség ellenére
próbáltak segíteni gyerekeiknek.
Segítséget kértek a civil szervezetektől,
a táborban dolgozó tanároktól,
az orvosoktól,
más szülőktől.
Egy anya, akivel találkoztam, csak négy napja érkezett a táborba,
és már kétszer próbálkozott
segítséget kérni 8 éves kislányának,
akinek rettenetes rémálmai voltak.
De sajnos, ezek a próbálkozások majdnem mindig sikertelenek.
Az orvosok a táborokban, már ha vannak,
majdnem mindig túl elfoglaltak,
vagy nincs elég tudásuk vagy idejük a szülők alapvető támogatásához.
A tábori tanárok és a többi szülő pont olyanok, mint ők --
egy új menekült közösség részei, akik az új igényekkel küzdenek.
Úgyhogy elkezdtünk gondolkozni.
Hogyan segíthetnénk ezeken a családokon?
A családoknak erejüket meghaladó problémákkal kell megküzdeniük.
A szíriai krízis világossá tette,
mennyire lehetetlen a családokat egyenként elérni.
Hogyan tudnánk akkor segíteni?
Hogyan érhetnénk el a családokat tömegesen,
alacsony költséggel
ezekben a szörnyű időkben?
Miután órákat beszélgettünk a civil segítőkkel,
egyiküknek fantasztikus ötlete támadt:
a kenyér csomagolásán juttassuk el a tanácsokat a szülőknek -
a kenyerekén, amit a humanitárius szervezetek osztanak a családoknak
Szíria egyik viszályövezetében.
Így tettünk tehát.
A kenyérpapír megjelenésén nem változtattunk,
csak hozzáadtunk két plusz lapot.
Az egyik egy szülőknek szóló lap volt alapvető tanácsokkal és ismeretekkel,
melyek felkészítették őket mindarra, amit ők maguk,
vagy gyerekeik átélhetnek.
Információkkal szolgált arról, hogyan tudnak magukon és a gyerekeiken segíteni,
ilyenekkel például, hogy beszélgessenek többet a gyerekekkel,
jobban figyeljenek oda rájuk,
legyen több türelmük hozzájuk
és beszélgessenek velük.
A másik lap egy válasz-kérdőív volt,
és ehhez persze volt egy toll is.
Vajon ez csak egyszerű szórólapozás,
vagy esetleg egy lehetséges módja a pszichológiai elsősegélynek,
ami meleg, biztonságos és szerető nevelést biztosít?
Sikerült ezekból egyetlen héten belül 3000-et szétosztani.
Ami hihetetlen, az a 60 százalékos válaszadási arány volt.
A 3000 család 60 százaléka válaszolt.
Nem tudom hány kutató van itt ma,
de az ilyen válaszarány tényleg fantasztikus.
Ugyanezt Manchesterben elérni hatalmas teljesítmény lenne,
nemhogy egy háborús övezetben Szíriában --
ami rávilágított, hogy mennyire fontosak az ilyen üzenetek a családoknak.
Emlékszem, milyen izgatottak és lelkesek voltunk a visszaérkező kérdőívek láttán.
A családok üzenetek százait küldték --
hihetetlenül pozitívakat és buzdítóakat.
De a kedvencem ez volt:
"Köszönöm, hogy nem feledkeztek meg rólunk és a gyermekeinkről."
Ez szemlélteti a pszichológiai segítség
lehetséges eszközeit a családok számára,
valamint a válaszadásét is.
Képzeljék, ha ezt további eszközökkel megismételnénk
mint babatáppal vagy női higiéniai csomagokkal, vagy
akár élelmiszerkosarakkal.
Tegyük ezt kicsit személyesebbé,
mert a menekültválság
olyasvalami, ami mindnyájunkat érint.
Naponta bombáznak minket képekkel, statisztikákkal és fotókkal,
ami nem meglepő,
mert múlt hónapra
több mint egymillió menekült érte el Európát.
Egymillió.
A menekültek csatlakoznak közösségeinkhez,
a szomszédaink lesznek,
a gyerekeik a gyerekeinkkel járnak iskolába.
Úgyhogy a szórólapot az európai menekültek igényeihez igazítottuk,
és bárki számára on-line elérhetővé tettük
olyan területeken, ahol sok menekült fordul meg.
Például a svéd egészségügy feltöltötte a honlapjára,
és az első 45 percben
343-szor töltötték le --
ebből is látszik, hogy milyen fontos
önkéntesek, mentálhigiénés szakemberek és szülők számára
a nyílt hozzáférés a pszichológiai segítséget adó üzenetekhez.
2013-ban egy menekülttábor sátrának a hideg, kemény padlóján ültem,
anyákkal körülvéve, éppen egy fókuszcsoportot vezettem.
Velem szemben egy idősebb asszony ült,
mellette pedig egy 13 évesnek tűnő lány feküdt,
fejét az idős nő térdére hajtva.
A lány csendben maradt a program alatt,
egyáltalán nem beszélt,
a térdét a mellkasáig felhúzta.
A fókuszcsoport vége felé,
amikor megköszöntem az anyáknak az idejüket,
az idős asszony rám nézett, miközben a fiatal lányra mutatott,
és megkérdezte: "Tudna segíteni nekünk..?"
Nem voltam biztos benne, mit vár tőlem,
rámosolyogtam a lányra
és arabul azt mondtam,
"Salaam alaikum. Shu-ismak?"
"Mi a neved?"
Zavartan és mélán nézett rám,
majd azt mondta, "Halul."
A Halul a Hala arab női név beceneve,
amit csak tényleg nagyon fiatal lányokra használnak.
És ekkor vettem észre, hogy Hala valószínűeg sokkal több, mint 13.
Kiderült, hogy Hala 25 éves és három kisgyerek édesanyja.
Hala magabiztos, éles eszű, élénk, szeretettel teli személyiség volt,
gondos édesanya
de a háború mindent megváltoztatott.
Át kellett élnie, ahogyan a városát bombázzák;
és át kellett élnie robbantásokat.
Amikor a vadászgépek a háza fölött köröztek,
és szórták a bombát,
gyerekei a zajtól való félelmükben üvöltöttek.
Hala kétségbeesésében párnát ragadott és befogta a gyerekek fülét
hogy kizárja a hangokat,
miközben ő maga is ordított.
Amikor a menekülttáborba érkeztek,
és tudta, hogy végre valamennyire biztonságban vannak,
visszatért gyermekkori önmagához.
Elutasította családját --
a gyerekeit, a férjét.
Hala egyszerűen nem bírta tovább.
Nem volt képes szülőként helyt állni,
és sajnos, ez nem ritka.
Akik fegyveres konfliktust és áttelepítést élnek át,
komoly érzelmi megterhelésnek vannak kitéve.
Ehhez hasonló bárkivel megtörténhet.
Ha szörnyű csapások érnének,
ha elvesztenénk valakit vagy valamit, ami nagyon sokat jelentett számunkra,
vajon hogyan tudnánk folytatni további?
Képesek lennénk továbbra is törődni magunkkal és családunkkal?
Tudjuk, hogy a gyerekek első néhány éve döntő fontosságú
az egészséges testi és érzelmi fejlődésben,
és hogy 1.5 milliárd embert sújt fegyveres konfliktus --
közülük sokan most csatlakoznak a közösségeinkhez.
Nem vehetjük semmibe
azok igényeit, akik háborút és kitelepítést élnek meg.
Előtérbe kell helyeznünk ezen családok igényeit --
akár saját hazájukban telepítik át őket, akár más országba menekülnek.
Ezeket az igényeket kell előtérbe helyezniük a civil szervezeteknek,
a döntéshozóknak, a WHO-nak, az ENSZ-nek és mindannyiunknak,
bármi is legyen a szerepünk a közösségünkben.
Amikor kezdjük a konfliktus résztvevőit arcról felismerni,
észrevenni a kusza érzelmeket az arcokon,
akkor kezdjük meglátni bennük az embert.
Észrevesszük ezeknek a családoknak az igényeit,
amelyek valódi, emberi igények.
Amikor a családi igényeket rangsoroljuk,
a gyerekek érdekében tett humanitárius intézkedéseket előnyben részesítjük,
és elismerjük a család szerepét a gyermekkel való törődésben.
A család szerepének fontosságát megértetni világszerte
nemzetközi feladat.
Így a gyerekek kisebb eséllyel szorulnak majd szociális ellátásra
a befogadó országokban,
mert a családjuk már időben tudott nekik segíteni.
És mi is nyitottabbak leszünk,
befogadóbbak, törődőbbek
és jobban megbízunk azokban, akik most érkeznek a közösségünkbe.
Meg kell állítanunk a háborúkat.
Olyan világot kell építenünk, ahol gyerekek álmában a repülők ajándékot
szórnak, nem bombákat.
Amíg meg nem fékezzük a fegyveres konfliktusokat világszerte,
folytatódni fog a családok áttelepítése,
kiszolgáltatottá téve a gyerekeket.
De azzal, hogy a szülői és gondozói támogatást erősítjük,
talán enyhíthetünk a háborúnak a gyerekekre
és a családokra gyakorolt lelki hatásán.
Köszönöm.
(Taps)