Více než jeden a půl miliardy lidí zažívá ozbrojený konflikt.
Lidé jsou nuceni před ním ze své země uprchnout,
a proto je na světě více než 15 milionů uprchlíků.
Děti jsou bezpochyby
těmi nejnevinnějšími a nejzranitelnějšími oběťmi…
A to nejen oběťmi zřejmého fyzického ohrožení,
ale často nezmiňovaných vlivů, které má válka na jejich rodiny.
U dětí kvůli válečným zážitkům hrozí skutečně vysoké riziko
rozvoje emočních problémů a poruch chování.
Děti, jak si můžeme jen představit,
budou bojácné, budou se cítit ohroženy a v nebezpečí.
Je tu ale dobrá zpráva.
Kvalita péče, které se dětem v jejich rodinách dostává,
může mít podstatně větší vliv na jejich duševní zdraví,
než mají konkrétní válečné zážitky, kterým byly vystaveny.
Děti tedy mohou být během konfliktu a po jeho ukončení chráněny
laskavým přístupem rodičů vytvářejícím bezpečné zázemí.
V roce 2011 jsem zahájila své doktorské studium
na Fakultě psychologických věd Manchesterské univerzity.
Jako mnoho z vás jsem vývoj krize v Sýrii sledovala v TV.
Moje rodina pochází ze Sýrie,
a několik jejích členů
zemřelo hrozným způsobem hned na začátku války.
S rodinou jsme společně sedávali a sledovali TV.
Všichni ty záběry známe:
bomby ničící budovy,
chaos, zkázu
a křičící lidé na útěku.
Co na mě pokaždé zapůsobilo nejvíc, byli s křikem prchající lidé,
obzvlášť ty vyděšené děti.
Jsem matkou dvou zvídavých dětí.
Tehdy jim bylo pět a šest let,
byly ve věku, kdy obvykle kladou spoustu otázek
a očekávají reálné a přesvědčivé odpovědi.
Začala jsem tedy přemýšlet nad tím, jaké by to bylo, vychovávat své děti
ve válečné zóně a v uprchlickém táboře.
Změnily by se moje děti?
Pohasly by štěstím zářící oči mé dcery?
Stal by se z mého bezstarostného a pohodového syna
ustrašený introvert?
Jak bych to snášela já?
Změnila bych se?
Jako psychologové a rodičovští poradci víme,
že vybavení rodiče vychovatelskými a pečovatelskými dovednostmi
může mít obrovský vliv na duševní zdraví jejich dětí,
říkáme tomu vzdělávání rodičů.
Položila jsem si otázku,
zda by mohly být programy vzdělávání rodičů užitečné rodinám,
které jsou ve válečných zónách nebo v uprchlických táborech.
Mohli bychom je oslovit poradenstvím nebo vzděláváním,
které by jim pomohlo v překonávání potíží?
Oslovila jsem tedy svou vedoucí,
profesorku Rachel Calamovou,
s nápadem využít své akademické schopnosti k tomu,
abych v reálném světě přispěla k pozitivní změně.
Nebyla jsem si úplně jistá tím, co přesně chci udělat.
Naslouchala mi pozorně a s trpělivostí,
a pak k mé radosti řekla,
„Pokud je to to, co chcete dělat a tolik to pro vás znamená,
tak se do toho dáme.
Najděme způsob, jak zjistit, zda rodičovské programy
mohou být rodinám v takových situacích prospěšné.“
Takže jsem posledních pět let společně se svými kolegyněmi,
profesorkou Calamovou a doktorkou Kim Cartwrightovou,
pracovala na tom, jak podporovat rodiny,
které zažily válku a vystěhování.
Abychom zjistili, jak pomoci rodinám postiženým konfliktem
s podporou jejich dětí,
musíme se jich nejdříve zeptat, s jakými potížemi se potýkají,
že ano?
Zdá se to jako samozřejmost.
Často jsou ale právě ti nejzranitelnější,
kterým se snažíme pomoci,
těmi, jichž se neptáme.
Kolikrát jsme měli za to, že přesně víme,
co někomu nebo něčemu pomůže, aniž bychom se nejdříve zeptali?
A tak jsem se vydala do uprchlických táborů v Sýrii a v Turecku,
kde jsem si s rodinami sedla a naslouchala jim.
Vyprávěli o výzvách, které jim rodičovství přináší,
o svých rodičovských problémech,
a já jsem naslouchala jejich volání o pomoc.
Občas jsme se prostě odmlčeli,
jediné, co co jsem mohla dělat, bylo držet je za ruce
a společně s nimi tiše plakat a modlit se.
Vyprávěli mi o svých potížích,
o drsných a krutých podmínkách uprchlického tábora,
v nichž se nedalo soustředit na víc než na základní úkony,
jako je zajišťování čisté vody.
Vyprávěli mi o tom, jak se jejich děti uzavřely do sebe;
o smutku, depresi, vztekání,
o pomočování, cucání palců, úzkosti z hluku,
o strachu z děsivých snů --
z hrůzostrašných nočních můr.
Tyto rodiny si prošly tím, co jsme my sledovali v TV.
Matky --
téměř polovina z nich teď byly válečné vdovy,
nebo dokonce ani nevěděly, zda je jejich manžel vůbec naživu --
popisovaly své pocity a se svou situací se těžko vyrovnávaly.
Sledovaly, jak se jejich děti mění, ale nevěděly, jak jim pomoci.
Nevěděly, jak odpovídat na otázky svých dětí.
Co mě naprosto ohromilo a tolik motivovalo,
bylo to obrovské odhodlání rodin, svým dětem pomoci.
Navzdory všem nesnázím, kterým čelily,
se svým dětem snažily pomáhat.
Pokoušely se vyhledat pomoc u pracovníků z neziskovek,
u učitelů v uprchlických táborech,
u zdravotníků,
u jiných rodičů.
Jedna matka, s níž jsem se setkala, byla v táboře jen čtyři dny,
a za tu dobu se už dvakrát pokusila
vyhledat pomoc pro svou osmiletou dceru,
která trpěla děsivými sny.
Bohužel jde však většinou o marnou snahu.
Lékaři v uprchlických táborech, pokud jsou k mání,
jsou téměř vždy příliš zaneprázdnění,
nebo nemají čas či znalosti k tomu, aby rodičům poskytli podporu.
Učitelé v uprchlických táborech a jiní rodiče jsou na tom stejně -
jsou součástí nové uprchlické komunity potýkající se s vlastními potřebami.
Začali jsme tedy přemýšlet,
jak bychom těmto rodinám mohli pomoci.
Potýkaly se totiž s mnohem většími, těžko zvládnutelnými problémy.
Krize v Sýrii nám ukázala,
do jaké míry bude nemožné, aby se rodinám dostalo individuální pomoci.
Jak bychom jim mohli jinak pomoci?
Jak oslovit rodiny na úrovni celé populace,
a nízkým rozpočtem
a v takové příšerné době?
Po hodinách rozhovorů s pracovníky neziskovek
přišel někdo se skvělým inovativním nápadem,
rozšiřovat mezi rodiče informační letáky v podobě obalu na chleba -
těch, které byly humanitárními pracovníky dodávány rodinám
v konfliktních oblastech v Sýrii.
A tak jsme to tedy udělali.
Obal se ve své podobě nijak nezměnil,
jen se k němu přidaly dva kusy papíru.
Jeden byl informační leták s informacemi,
které rodičům přiblížilyo to,
čím si pravděpodobně oni i jejich děti procházejí.
A s radami o tom, jak být oporou sobě i svým dětem
například tím, že si budou se svými dětmi povídat,
budou jim projevovat více lásky,
budou s nimi mít větší trpělivost
a budou s nimi komunikovat.
Druhý kus papíru byl dotazník zpětné vazby
a samozřejmě nechybělo ani pero.
Jde tedy o pouhé roznášení letáků,
nebo skutečně o způsob, jak poskytnout psychologickou první pomoc,
která je zajištěna laskavou a láskyplnou péčí rodičů?
Za jeden týden jsme jich rozdali 3 tisíce.
Bylo neuvěřitelné, že se nám dostalo 60procentní zpětné vazby.
60 procent z 3 tisíc rodin zareagovalo.
Nevím, kolik je tu dnes mezi námi vědeckých pracovníků,
ale tato míra odezvy je úžasná.
Kdyby byla taková odezva v Manchesteru, byl by to obrovský úspěch,
natož pak v oblasti konfliktu v Sýrii -
to vše jen ukázalo, jak jsou pro rodiče takové informace důležité.
Pamatuji si, jak jsme s nedočkavostí a vzrušením čekali na návrat dotazníků.
Rodiny zanechaly stovky zpráv -
většinou neuvěřitelně pozitivních a povzbudivých.
Moje nejoblíbenější je ale tato:
„Děkujeme, že jste na nás a naše děti nezapomněli.“
Toto je ukázkou možností,
jak poskytnout psychologickou první pomoc rodinám,
a také jak získat zpětnou vazbu.
Představte si, kdyby se to zopakovalo nějak jinak,
třeba při distribuci kojeneckého mléka nebo hygienických potřeb,
nebo při distribuci potravinových přídělů.
Ale přibližme si to,
protože uprchlická krize
má vliv na každého z nás.
Denně jsme zahlcováni statistikami a fotkami,
což není nic zvláštního,
protože koncem minulého měsíce
do Evropy dorazil jeden milion uprchlíků.
Jeden milion.
Uprchlíci se stávají členy našich komunit,
stávají se našimi sousedy,
jejich děti chodí do stejných škol jako naše děti.
Leták jsme tedy přizpůsobili potřebám uprchlíků v Evropě
a v oblastech s vysokým přílivem uprchlíků
je volně přístupný online.
Na své webové stránky ho dalo například i švédské zdravotnictví
a během prvních 45 minut
byl stažen 343krát -
což podtrhuje to, nakolik je pro dobrovolníky,
lékaře a ostatní rodiče důležité
mít volný přístup k informacím o psychologické první pomoci.
V roce 2013 jsem seděla na chladné tvrdé podlaze stanu v uprchlickém táboře,
kolem mne seděly matky, s nimiž jsem vedla skupinovou diskuzi.
Naproti mě stála postarší žena
s asi třináctiletou dívkou, která ležela vedle ní
a která měla hlavu opřenou o kolena té ženy.
Dívka byla po celou dobu diskuze zticha,
vůbec nepromluvila,
byla schoulená do klubíčka.
Ke konci našeho setkání,
zatímco jsem matkám děkovala za jejich účast,
se na mě ta postarší žena podívala, prstem ukazovala na dívku
a řekla: „Můžete nám pomoct s…?"
Nebyla jsem si úplně jista, co ode mě očekává,
podívala jsem se na dívku, usmála se
a v arabštině ji oslovila:
"Salaam alaikum. Shu-ismak?"
„Jak se jmenuješ?“
Zadívala se na mě opravdu zmateně a nezúčastněně,
potom ale odpověděla, „Halul“.
Halul je zdrobnělina arabského ženského jména Hala
a používá se pouze k oslovování opravdu malých děvčátek.
V tu chvíli mi došlo, že Hale je zřejmě mnohem více než 13 let.
Ukázalo se, že je jí bylo 25 let a byla matkou tří malých dětí.
Bývala sebevědomou, inteligentní, energickou, veselou, milující matkou
pečující o své děti,
ale válka tohle všechno změnila.
Zažila bombardování města,
prožila výbuchy.
Když kolem jejich domu létaly stíhačky
a shazovaly bomby,
její děti křičely, vyděšené tím hlukem.
Hala zoufale popadla polštáře a tiskla je dětem k uším,
aby ten hluk neslyšely,
a přitom sama celou tu dobu křičela.
Když se s dětmi dostala do uprchlického tábora
a věděla, že jsou konečně v jakémsi bezpečí,
její osobnost se zcela stáhla do svého dětského já.
Svou rodinu zcela odmítla -
své děti, svého manžela.
Hala už to prostě nedokázala dál zvládat.
Toto je rodičovský boj s opravdu hrozným koncem,
ale bohužel, není to nijak výjimečné.
Lidé zažívající ozbrojené konflikty a vystěhování
budou čelit vážným emočním problémům.
Je to něco, pro co máme všichni porozumění.
Pokud jste zažili něco devastujícího,
pokud jste ztratili někoho nebo něco, na čem vám opravdu záleželo,
jak byste se s tím dál vyrovnávali?
Dokázali byste se o sebe a svou rodinu dál starat?
Vzhledem k tomu, že první roky života dítěte jsou zásadní
pro jeho zdravý fyzický i psychický vývoj
a že jeden a půl miliardy lidí zažívá ozbrojený konflikt -
spousta z nich se nyní začleňuje do našich komunit -
nemůžeme si dovolit přehlížet potřeby těch,
kteří zažívají válku a vystěhování.
Potřeby těchto rodin musíme upřednostňovat -
jak přesídlenců, tak uprchlíků na celém světě.
Tyto potřeby se musí stát prioritou
pracovníků z nevládních organizací,
politiků, organizací WHO, UNHCR a taky každého z nás,
ať už v naší společnosti zastáváme jakoukoliv funkci.
Když začneme rozeznávat jednotlivé stránky tohoto konfliktu,
když si začneme všímat těch složitých emocí v jejich výrazu,
začneme je i vnímat jako lidské bytosti.
Začneme chápat potřeby těchto rodin,
a to jsou skutečné lidské potřeby.
Když se tyto potřeby stanou prioritou,
intervence pro děti v humanitárním prostředí se také dostanou
na první místo a bude uznána hlavní role rodiny
v poskytování podpory svým dětem.
Rodinné duševní zdraví bude zřejmou součástí
globální mezinárodní agendy.
Klesne pravděpodobnost,
že se děti dostanou do péče sociálních služeb
v zemích, které je přijaly,
protože jejich rodinám se dostane včasné pomoci.
A my budeme tolerantnější,
vstřícnější, laskavější
a důvěřivější k novým členům našich komunit.
Musíme přestat válčit.
Musíme vybudovat svět, kde děti mohou snít o letadlech,
které shazují dárky, a ne bomby.
Dokud na světě nezastavíme běsnění ozbrojených konfliktů,
rodiny budou čelit vysídlení,
jehož oběťmi budou bezbranné děti.
Zlepšováním rodičovské a pečovatelské podpory
bude možné omezit vznik psychologických problémů v důsledku války,
a to u dětí i jejich rodin.
Děkuji.