Aici am crescut eu.
Un sat mic de lângă Rotterdam
în Olanda.
În anii '70-'80, când eram adolescent,
zona aceasta era încă un loc liniștit.
Era plină de ferme și câmpuri și mlaștini,
iar eu îmi petreceam timpul liber acolo, simțindu-mă bine,
pictând tablouri în ulei, precum acesta,
culegând flori sălbatice, observând păsări,
și, de asemenea, adunând insecte.
Asta e una dintre cele mai prețioase descoperiri.
Acesta este un cărăbuș special,
un cărăbuș grozav numit furnicar.
Iar acest tip de cărăbuș își trăiește întreaga viață
în interiorul unui cuib de furnici.
A evoluat pentru a vorbi limba furnicilor.
Folosește aceleași semnale chimice,
aceleași mirosuri precum furnicile, pentru a comunica,
și chiar acum, acest cărăbuș îi spune acestei furnici lucrătoare
„Hei, și eu sunt o furnică lucrătoare,
mi-e foame, te rog hrănește-mă.”
Și furnica se conformează,
pentru că acesta folosește aceleași substanțe chimice.
De-a lungul a milioane de ani,
acest cărăbuș a evoluat astfel încât să poată trăi într-o societate de furnici.
De-a lungul anilor,
cât am trăit în acel sat,
am adunat 20.000 de cărăbuși diferiți,
și mi-am făcut un insectar.
Și asta mi-a stârnit interesul pentru evoluție, de la o vârstă foarte fragedă.
Cum au apărut toate acele forme diferite, cum a apărut atâta diversitate?
Așa că am devenit biolog evoluționist,
ca Charles Darwin.
Și, la fel ca Charles Darwin, am devenit repede frustrat
de faptul că evoluția este ceva ce s-a întâmplat în mare parte în trecut.
Studiem tiparele pe care le vedem astăzi,
încercând să înțelegem evoluția care a avut loc în trecut,
dar nu putem niciodată să o vedem petrecându-se propriu-zis în timp real.
Nu o putem observa.
După cum însuși Darwin a spus deja:
„Nu vedem nimic din aceste schimbări lente ce se petrec,
până când mâna timpului nu marchează scurgerea veacurilor."
Sau vedem?
De-a lungul ultimelor decenii,
biologii evoluționiști au ajuns să realizeze că uneori
evoluția are loc mult mai rapid decât poate fi de fapt observată,
mai ales când mediul înconjurător se schimbă drastic,
și nevoia de adaptare este mare.
Și desigur, zilele acestea,
schimbările majore de mediu sunt de obicei cauzate de noi.
Secerăm, irigăm, arăm, construim,
eliberăm gaze cu efect de seră în atmosferă
care schimbă climatul.
Eliberăm plante și animale exotice
în locuri în care n-au mai trăit înainte,
și prindem pește, vânăm, tăiem copaci pentru hrana noastră și alte nevoi.
Și toate aceste schimbări de mediu își au epicentrul în orașe.
Orașele reprezintă un habitat complet nou creat de noi.
Și îl acoperim în cărămidă și beton și sticlă și oțel,
care sunt suprafețe impermeabile
pe care plantele pot prinde rădăcini doar cu mare dificultate.
Tot în orașe se află cele mai mari concentrații
de poluare chimică,
de lumină artificială și de zgomot.
Și găsim amestecuri sălbatice de plante și animale
din toată lumea, care trăiesc în orașe
pentru că au scăpat din grădinărit, acvarii
și din comerțul de animale de companie.
Și ce face o specie
atunci când trăiește într-un mediu complet schimbat?
Desigur, multe dispar, din păcate.
Dar cele care nu dispar
se adaptează în moduri spectaculoase.
Biologii încep să realizeze
că orașele sunt actualele „oale de presiune” ale evoluției.
Sunt locuri unde animalele și plantele sălbatice
evoluează sub ochii noștri foarte rapid
pentru a se adapta acestor condiții noi, urbane.
Exact cum a făcut cărăbușul furnicar acum milioane de ani,
când s-a mutat într-o colonie de furnici.
Găsim acum animale și plante care s-au mutat în colonia oamenilor
și se adaptează orașelor noastre.
Și făcând asta,
începem să realizăm de asemenea
că evoluția poate avea loc foarte repede.
Nu sunt mereu necesare perioade lungi de timp;
se poate întâmpla chiar sub ochii noștri.
Acesta, de exemplu, este șoarecele cu picioare albe.
Este un mamifer nativ din zona din jurul New Yorkului,
și acum mai mult de 400 de ani, înainte ca orașul să fie construit,
acest șoarece trăia peste tot.
Dar în zilele noastre, este blocat în micile insule verzi,
în parcurile din oraș, înconjurat de o mare de asfalt și trafic.
Un pic ca o versiune modernă a cintezelor lui Darwin de pe Galapagos.
Și ca cintezele lui Darwin,
șoarecii din fiecare parc au început să evolueze,
au început să difere unii față de alții.
Acesta este colegul meu, Jason Munshi-South,
de la Universitatea Fordham,
care studiază acest proces.
El studiază ADN-ul șoarecilor cu picioare albe
în parcurile din New York,
și încearcă să înțeleagă cum încep aceștia să evolueze
în acel arhipelag de insule.
Folosește un tip de amprentare a ADN-ului, și spune:
„Dacă cineva îmi dă un șoarece,
și nu îmi spune de unde provine,
doar uitându-mă la ADN-ul lui
pot să spun exact din ce parc provine.”
Atât de diferiți au devenit.
Jason a descoperit de asemenea că aceste schimbări,
aceste schimbări evolutive,
nu sunt întâmplătoare, înseamnă ceva.
De exemplu, în Central Park,
am descoperit că șoarecii au dezvoltat gene
care le permit să digere mâncăruri foarte bogate în grăsimi.
Hrana umană.
25 de milioane de oameni vizitează Central Park anual.
Este cel mai vizitat parc din America de Nord.
Și acești oameni lasă în urmă gustări,
alune și mâncare nesănătoasă,
iar șoarecii au început să se hrănească cu ea;
e o dietă complet diferită față de cea cu care erau obișnuiți,
și de-a lungul anilor,
au evoluat pentru a se adapta acestei diete foarte grase, foarte umane.
Și acesta este un alt animal dibaci din orașe.
Acesta este melcul de grădină european.
Un melc foarte comun,
apare în multe variații de culori,
variind de la galben pal la maro închis.
Și aceste culori sunt determinate de ADN-ul melcului.
Și aceste culori determină de asemenea modul în care prelucrează căldura melcul
care trăiește în acea cochilie.
De exemplu, un melc ce stă în lumina soarelui,
în soarele strălucitor,
dacă are o cochilie galben pal,
nu se încălzește la fel de mult ca un melc ce stă într-o cochilie maro închis.
La fel ca atunci când stai într-o mașină albă, este mai răcoare
decât atunci când stai într-o mașină neagră.
Există un fenomen numit insule de căldură urbană,
care înseamnă că în centrul unui oraș mare,
temperatura poate fi cu câteva grade mai mare
decât în afara orașului.
Asta are legătură cu faptul
că există aceste concentrări de milioane de oameni,
și toate activitățile lor, toate mașinăriile lor,
generează căldură.
De asemenea, vântul este blocat de clădirile înalte,
și tot oțelul și cărămida și betonul absorb căldura solară
și o emană noaptea.
Deci se formează această bulă de aer cald în centrul unui oraș mare,
și studenții mei și cu mine am descoperit că poate acești melci de grădină,
cu cochiliile lor diferite,
se adaptează insulelor de căldură urbană.
Poate în centrul unui oraș,
observăm cum culoarea cochiliei evoluează
într-o direcție ce reduce supraîncălzirea melcilor.
În acest scop, am început un proiect științific întreprins de cetățeni.
Am construit o aplicație smartphone gratuită,
ce permite oamenilor din întreaga Olanda
să fotografieze melcii din grădina lor, de pe strada lor,
și din zonele rurale,
și să le încarce pe o platformă online a proiectului științific cetățenesc.
Și pe parcursul unui an, am primit 10.000 de fotografii
cu melci din Olanda,
și când am început să analizăm rezultatele,
am descoperit că, într-adevăr, bănuielile noastre s-au confirmat.
În centrul insulelor de căldură urbană,
melcii au evoluat cochilii mai galbene, de culori mai deschise.
Melcul de oraș și șoarecele de Manhattan
sunt doar două exemple dintr-o listă în creștere de animale și plante
care au evoluat pentru a se adapta acestui habitat nou,
acest habitat urban pe care l-am creat.
Într-o carte pe care am scris-o despre acest subiect,
subiectul evoluției urbane,
am oferit mai multe exemple.
De exemplu, buruieni care au dezvoltat semințe
care germinează mai bine pe pavaj.
Lăcuste care au dezvoltat un cântec
care are o înălțime a sunetelor mai mare când trăiesc aproape de traficul gălăgios.
Țânțari care s-au dezvoltat să se hrănească cu sângele navetiștilor
din stațiile de metrou.
Și chiar și porumbelul comun de oraș
care a dezvoltat moduri de a se detoxifica
de poluarea cu metale grele prin depozitarea lor în pene.
Biologii ca mine din toată lumea
devin interesați de acest proces fascinant
al evoluției urbane.
Realizăm că suntem martorii unui eveniment unic
în istoria vieții pe Pământ.
Un ecosistem complet nou
care evoluează și se adaptează unui habitat pe care l-am creat.
Și nu doar academicieni...
am început să recrutăm milioane de perechi de mâini
și urechi și ochi care trăiesc în oraș.
Cetățeni participanți la proiecte științifice, elevi...
împreună cu ei,
construim o rețea de observare globală
care ne permite să observăm acest proces al evoluției urbane
în timp real.
În același timp, devine clar pentru oameni
că evoluția nu este doar un lucru abstract
pentru care trebuie să călătorești în Galapagos pentru a-l studia,
sau pentru care trebuie să fii paleontolog pentru a-l înțelege.
Este un proces biologic foarte comun
care se petrece tot timpul, peste tot.
În curtea ta, pe strada unde locuiești,
chiar în afara acestei săli.
Dar există, desigur, și o altă parte pe lângă entuziasmul meu.
Când mă întorc în satul unde am crescut,
nu mai găsesc acele câmpuri și mlaștini pe care le știam din tinerețe.
Acest sat a fost absorbit acum
de conglomerarea în creștere din Rotterdam,
și, în loc, găsesc malluri
și suburbii și linii de autobuz.
Și multe dintre animalele și plantele cu care eram atât de obișnuit
au dispărut, incluzând poate și acel cărăbuș furnicar.
Dar mă liniștește faptul că acei copii care cresc
în sat astăzi
poate că nu mai experimentează acea natură tradițională
în care am crescut eu,
dar sunt înconjurați de un nou tip de natură,
un nou tip de ecosistem,
care pentru ei poate fi la fel de captivant
cum a fost celălalt pentru mine.
Trăiesc într-un nou, modern Galapagos.
Și făcând echipă cu cetățeni interesați de știință
și cu biologi evoluționiști ca mine,
ar putea deveni Darwinii secolului XXI,
studiind evoluția urbană.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)