פה גדלתי.
כפר קטן ליד העיר רוטרדם
בהולנד.
בשנות ה-70 וה-80, כשהייתי בן עשרה,
האזור הזה עדיין היה מקום שקט.
הוא היה מלא חוות ושדות וביצות,
וביליתי את זמני החופשי שם, נהנה מעצמי,
מצייר ציורי שמן כמו זה,
אוסף פרחי בר, צופה בציפורים
וגם אוסף חרקים.
וזה היה אחד הגילויים המעולים שלי.
זו חיפושית מאוד מיוחדת,
חיפושית מדהימה שנקראת חיפושית הנמלה.
וזה סוג של חיפושית שחיה את כל חייה
בתוך קן של נמלים.
היא התפתחה לדבר את שפת הנמלים.
היא משתמשת באותם אותות כימיים,
אותם ריחות שהנמלים משתמשות בהן לתקשורת,
ועכשיו, החיפושית הזו אומרת לנמלה עובדת,
"הי, אני גם נמלה עובדת,
אני רעבה, בבקשה תאכילי אותי."
והנמלה מסכימה,
בגלל שהחיפושית משתמשת באותם כימיקלים.
במשך מליוני שנים,
החיפושית פיתחה דרך לחיות בתוך חברה של נמלים.
במשך השנים,
כשחייתי בכפר ההוא,
אספתי 20,000 סוגים שונים של חיפושיות,
ובניתי אוסף של חיפושיות.
וזה גרם לי להתעניין, מגיל ממש צעיר, באבולוציה.
איך כל הצורות השונות האלו, איך כל המגוון הזה הגיע?
אז הפכתי לביולוג אבולוציוני,
כמו צ'ארלס דארווין.
וכמו צ'ארלס דארווין, גם הפכתי למתוסכל
מהעובדה שהאבולוציה היא משהו שהתרחש בעיקר בעבר.
אנחנו לומדים את התבניות שאנחנו רואים היום,
מנסים להבין את האבולוציה שהתרחשה בעבר,
אבל אנחנו לעולם לא יכולים לראות אותה באמת מתרחשת בזמן אמת.
אנחנו לא יכולים לצפות בה.
כמו שדארווין עצמו כבר אמר,
"אנחנו לא רואים אף אחד מהתהליכים האיטיים האלה במהלכם,
עד שיד הזמן סימנה את מעבר העידנים."
או אולי כן?
במהלך העשורים האחרונים,
ביולוגים אבולוציונים הבינו שלפעמים,
האבולוציה מתקדמת הרבה יותר מהר ואפשר בעצם לצפות בה,
בעיקר כשהסביבה משתנה דרסטית
והצורך להתאמה הוא גדול.
וכמובן, בימים אלו,
שינויים סביבתיים גדולים בדרך כלל נגרמים על ידנו.
אנחנו קוצרים, אנחנו משקים, אנחנו חורשים, אנחנו בונים,
אנחנו מזרימים גזי חממה לאטמוספירה
שמשנים את האקלים.
אנחנו משחררים צמחים וחיות אקזוטיים
במקומות בהם הם לא חיו בעבר,
ואנחנו קוצרים דגים ועצים וצייד לאוכל וצרכים אחרים.
וכל השינויים הסביבתיים האלה מגיעים לשיאם בערים.
ערים יוצרות סביבות מחיה חדשות לגמרי שיצרנו.
ואנחנו מלבישים אותן בלבנים ובטון וזכוכית ומתכת,
שהם פני שטח לא חדירים
שצמחים יכולים להשתרש בהם רק במאמץ גדול.
גם בערים, אנחנו מוצאים את הריכוזים הגדולים ביותר
של זיהום כימי,
אור מלאכותי ורעש.
ואנחנו מוצאים ערבובים פראיים של צמחים וחיות
מכל העולם שחיים בעיר,
בגלל שהם ברחו מהגינון
האקווריום וסחר בחיות מחמד.
ומה מין עושה
כשהוא חי בסביבה שהשתנתה לגמרי?
ובכן, הרבה, כמובן, למרבה הצער, נכחדים.
אבל אלה שלא נכחדים,
הם מתאימים את עצמם בדרכים מדהימות.
ביולוגים היום מתחילים להבין
שערים היום הן סירי לחץ של האבולוציה.
אלה מקומות בהם חיות בר וצמחים
מתפתחים תחת העיניים שלנו במהירות
כדי להתאים את עצמם לתנאים האורבניים החדשים.
בדיוק כמו שחיפושית הנמלים עשתה לפני מליוני שנים,
כשהיא נעה לתוך קולוניית הנמלים.
אנחנו מגלים עכשיו חיות וצמחים שנעו לתוך קולוניות אנושיות
ומתאימות את עצמן לערים שלנו.
ובכך,
אנחנו גם מתחילים להבין
שאבולוציה יכולה למעשה להתקדם מאוד מהר.
היא לא תמיד לוקחת את הקפיצות הארוכות של עידנים;
היא יכולה להתרחש תחת עינינו הפקוחות.
זה, לדוגמה, עכבר לבן רגל.
זה יונק מהסביבה הטבעית של ניו יורק,
ולפני יותר מ 400 שנה, לפני שהעיר נבנתה,
העכבר הזה חי בכל מקום.
אבל בימים אלה, הם תקועים באיים קטנים של ירוק,
הפארקים של העיר, מוקפים על ידי ים של אספלט ותנועה.
מעט כמו גרסה מודרנית של הפרושים של דארווין בגלפגוס.
וכמו הפרושים של דארווין,
העכברים בכל פארק נפרד התחילו להתפתח,
התחילו להפוך לשונים אחד מהשני.
וזה הקולגה שלי, ג'ייסון מונשי סאות',
מאוניברסיטת פורדהאם,
שחוקר את התהליך הזה.
הוא לומד את ה DNA של עכברים לבני רגליים
בפארקים של העיר ניו יורק,
ומנסה להבין איך הם מתחילים להתפתח
בארכיפלג של האיים.
והוא משתמש בסוג של טביעת אצבע של DNA, והוא אומר,
"אם מישהו נותן לי עכבר,
לא אומר לי מהיכן הוא,
רק לפי הסתכלות על ה DNA שלו,
אני יכול להגיד בדיוק מאיזה פארק הוא הגיע."
מה שמראה עד כמה הם שונים אחד מהשני.
וג'ייסון גילה גם שהשינויים האלה,
השינויים האבולוציוניים האלה,
הם לא אקראיים, יש להם משמעות.
לדוגמה, בסנטרל פארק,
אנחנו מגלים שהעכברים פיתחו גנים
שמאפשרים להם להתמודד עם מאכלים מאוד שומניים.
אוכל אנושי.
עשרים וחמישה מליון אנשים מבקרים בסנטרל פארק כל שנה.
זה הפארק שמבקרים בו הכי הרבה בצפון אמריקה.
והאנשים האלה משאירים מאחוריהם חטיפים
ובוטנים וג'אנק פוד,
והעכברים התחילו לאכול את זה,
וזו תזונה שונה לחלוטין משהם רגילים אליה,
ובמשך השנים,
הם התפתחו להתאים לתזונה המאוד שומנית ואנושית.
וזו חיה עירונית אחרת.
זה חילזון הגינה הארופאי.
חילזון מאוד נפוץ,
הוא מגיע בכל מיני צבעים,
שנעים מצהוב בהיר לחום כהה.
והצבעים האלה נקבעים לגמרי
על ידי ה DNA של החילזון.
והצבעים האלה קובעים גם את ניהול החום של החילזון
שחי בתוך הקונכיה.
לדוגמה, חילזון שיושב בשמש,
בשמש הבוהקת,
אם יש לו קונכיה צהובה בהירה,
הוא לא מתחמם כמו חילזון שיושב בתוך קונכיה חומה כהה.
ממש כמו כשאתם יושבים במכונית לבנה, אתם נשארים קרירים יותר
מכשאתם יושבים בתוך מכונית שחורה.
עכשיו יש תופעה שנקראת איי חום אורבניים,
מה שאומר שבמרכז עיר גדולה,
הטמפרטורה יכולה להיות גבוהה בכמה מעלות
מזו שמחוץ לעיר הגדולה.
זה קשור לעובדה
שיש לכם ריכוזים של מליוני אנשים,
וכל הפעילות שלהם והמכונות שלהם,
הם מייצרים חום.
וגם, הרוח נחסמת על ידי בניינים גדולים,
וכל הפלדה והלבנים והבטון סופגים את חום השמש
והם מקרינים את הכל בלילה.
אז אתם מקבלים בועה של אויר חם במרכז העיר הגדולה,
והסטודנטים שלי ואני הבנו שאולי חלזונות הגינה האלה,
עם הקונכיות המשתנות שלהם,
מתאימים עצמם לאיי החום האורבניים.
אולי במרכז של העיר,
אנחנו מוצאים שצבע הקונכיות מתפתח
בכיוון שמפחית חימום יתר של החלזונות.
וכדי לחקור את זה, התחלנו פרוייקט מדע אזרחי.
בנינו אפליקציית סמרטפון חינמית,
שאיפשרה לאנשים בכל רחבי הולנד
לצלם חלזונות בגנים שלהם, ברחובות שלהם,
גם באזור הכפר,
ולהעלות אותם לפלטפורמת מדע אזרחית.
ובמשך שנה, קיבלנו 10,000 תמונות
של חלזונות שצולמו בהולנד,
וכשהתחלנו לנתח את התוצאות,
גילינו שבאמת, החשדות שלנו התאמתו.
במרכז איי החום האורבנים,
אנחנו מוצאים שחלזונות התפתחו להיות יותר צהובים, עם קונכיות יותר בהירות.
עכשיו חלזון העיר ועכבר מנהטן
הם רק שתי דוגמאות של רשימה גדלה של חיות וצמחים
שהתפתחו להתאים לסביבה שלהם,
הסביבה העירונית שיצרנו.
ובספר שכתבתי על הנושא הזה,
הנושא של אבולוציה עירונית,
אני נותן עוד הרבה דוגמאות.
לדוגמה, עשבים שפיתחו זרעים
שנובטים טוב יותר על המדרכה.
חגבים שפיתחו שיר
שיש לו צליל גבוה יותר כשהם חיים קרוב יותר לתנועה רועשת.
יתושים שהתפתחו לאכול דם של נוסעים אנושיים
בתוך תחנות מטרו.
ואפילו יונת העיר הנפוצה
שפיתחה דרכים לנקות את הגוף שלה
מזיהום של מתכות כבדות בכך שהיא מעבירה אותם לנוצות שלה.
ביולוגים כמוני, בכול העולם,
מתעניינים בתהליך המרתק הזה
של אבולוציה אורבנית.
אנחנו מבינים שאנחנו באמת בארוע יחודי
בהסטוריה של החיים על כדור הארץ.
מערכת מחייה חדשה לגמרי
שמתפתחת ומתאימה את עצמה לאזור שיצרנו.
ולא רק אקדמיה --
אנחנו גם מתחילים לגייס את מליוני זוגות היידים
והאוזניים והעיניים שנוכחים בעיר.
אזרחים מדענים, ילדי בית ספר --
יחד איתם,
אנחנו בונים רשת תצפית גלובלית
שמאפשרת לנו לצפות בתהליך הזה של אבולוציה אורבנית מתרחש
בזמן אמת.
ובאותו זמן, זה גם הופך את זה לברור לאנשים
שאבולוציה היא לא רק דבר מופשט
שצריך לנסוע לגלפגוס כדי ללמוד,
או שצריך להיות פלאונטולוגים כדי להבין מה זה.
זה תהליך ביולוגי מאוד רגיל
שמתרחש כל הזמן, בכל מקום.
בחצר האחורית שלכם, ברחוב בו אתם גרים,
ממש מחוץ לאולם הזה.
אבל יש, כמובן, צד אחר להתלהבות שלי.
כשאני חוזר לכפר בו גדלתי,
אני כבר לא מוצא את השדות והביצות האלו שאני מכיר מהילדות שלי.
הכפר נטמע עכשיו
על ידי האיזור הגדל של רוטרדם,
ובמקום, אני מוצא קניונים
ואני מוצא פרוורים ומסלולי אוטובוסים.
ורבים מהחיות והצמחים שכל כך התרגלתי אליהם
נעלמו, כולל אולי חיפושית הנמלים ההיא.
אבל אני מוצא נחמה בעובדה שהילדים שגדלים עכשיו
בכפר ההוא היום
אולי לא חווים יותר את הטבע המסורתי
שגדלתי איתו,
אבל הם מוקפים על ידי סוג חדש של טבע,
סוג חדש של מערכת מחיה,
שעבורם, אולי מרגשת כמו שהסוג הישן היה בשבילי.
הם חיים בגלפגוס חדש, מודרני.
ועל ידי חבירה לאזרחים מדענים
ועם ביולוגים אבולוציוניים כמוני,
הם אולי יהפכו לדארווינים של המאה ה 21,
שחוקרים אבולוציה אורבנית.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)