Aquí és on vaig créixer.
A un poble petit, a prop de la ciutat de Rotterdam
a Holanda.
Als anys 70 i 80, quan era adolescent,
aquesta àrea encara era un lloc tranquil.
Estava plena de granges, camps i aiguamolls,
i jo passava el temps lliure allà,
feia pintures a l'oli com aquesta,
recollia flors, mirava ocells
i també recollia insectes.
Aquesta era una de les meves preuades troballes.
És un escarabat molt especial,
un escarabat genial, anomenat escarabat-formiga.
És un tipus d'escarabat que viu tota la seva vida
dins d'un niu de formigues.
Ha evolucionat per "parlar" amb les formigues.
Utilitza els mateixos senyals químics,
la mateixa olor que fan les formigues per comunicar-se,
i ara mateix, aquest escarabat està dient a la formiga obrera
"Ei, jo també soc una formiga obrera,
tinc gana, alimenta'm".
I la formiga accepta,
perquè l'escarabat utilitza els mateixos senyals químics.
Durant aquests milions d'anys,
aquest escarabat ha evolucionat per viure en una societat de formigues.
Al llarg dels anys,
quan vivia al poble,
vaig aplegar 20 000 escarabats diferents,
i vaig fer-ne una col·lecció amb xinxetes.
Això va fer que de jove m'interessés en l'evolució.
D'on surten totes aquestes formes, tota la diversitat?
Així que em vaig convertir en biòleg evolutiu,
com en Charles Darwin.
I com ell, aviat em vaig frustrar
pel fet que l'evolució és una cosa que, sobretot, va succeir al passat.
Estudiem els patrons que veiem avui en dia,
per intentar entendre l'evolució que va tenir lloc al passat,
però mai la veiem en temps real.
No la podem observar.
Com va dir Darwin,
"No veiem cap d'aquests canvis lents en progrés,
fins que la mà del temps ha marcat el pas de les eres."
O sí que els veiem?
Durant les darreres dècades,
els biòlegs evolutius ens hem adonat que, de vegades,
l'evolució és molt més ràpida i es pot observar,
sobretot quan el medi canvia dràsticament
i la necessitat d'adaptar-se és gran.
I, és clar, avui en dia,
nosaltres solem produir els grans canvis mediambientals.
Seguem, reguem, llaurem, construïm,
enviem gasos d'efecte hivernacle a l'atmosfera
que canvien el clima.
Alliberem plantes i animals exòtics
a llocs on no vivien abans,
i pesquem, collim dels arbres i cacem per menjar i cobrir altres necessitats.
I tots aquests canvis mediambientals tenen l'epicentre a les ciutats.
Les ciutats són un hàbitat nou que nosaltres hem creat.
El construïm amb maons, formigó, vidre i acer,
que són superfícies impermeables
on les plantes només poden créixer amb gran dificultat.
A les ciutats, també trobem les concentracions més elevades
de contaminació química,
llum artificial i soroll.
I trobem tota mena d'animals i plantes salvatges
de tot el món que viuen a les ciutats,
perquè s'han escapat de jardins,
d'aquaris i del mercat de mascotes.
I què fa una espècie
quan viu en un ambient completament diferent?
Moltes d'elles, s'extingeixen.
Però les que no,
s'adapten de formes espectaculars.
Els biòlegs, avui en dia, comencen a veure
que les ciutats són les olles de pressió de l'evolució.
Són llocs on els animals i les plantes salvatges
evolucionen davant dels nostres ulls molt ràpidament
per ajustar-se a aquestes noves condicions urbanes.
Tal com va fer l'escarabat-formiga fa milions d'anys,
quan va ficar-se a la colònia de formigues.
Ara trobem animals i plantes que s'han ficat a les colònies humanes
i s'estan adaptant a les nostres ciutats.
I gràcies a això,
comencem a veure
que l'evolució pot produir-se molt ràpidament.
No sempre necessita el llarg pas de les eres;
a vegades la podem veure.
Aquest, per exemple, és el ratolí de potes blanques.
És un mamífer natiu de l'àrea de Nova York.
Fa més de 400 anys, abans que es construís la ciutat,
aquest ratolí vivia pertot arreu.
Però avui en dia, estan en petites illes verdes,
als parcs, vorejats per mars d'asfalt i trànsit.
Una mica com una versió moderna dels pinsans de Darwin a les Galápagos.
I com els pinsans de Darwin,
els ratolins en cadascun dels parcs han començat a evolucionar,
s'han començat a diferenciar dels altres.
El meu col·lega Jason Munshi-South,
de la Universitat Fordham,
estudia aquest procés.
Està estudiant l'ADN dels ratolins de potes blanques
dels parcs de Nova York,
i intenta entendre com comencen a evolucionar
en aquest arxipèlag d'illes.
Utilitza una mena d'empremta de l'ADN, i diu:
"Si algú em porta un ratolí,
i no em diu d'on és,
mirant el seu ADN,
jo puc dir exactament de quin parc ve".
Així de diferents s'han tornat.
I en Jason també ha descobert que aquests canvis,
canvis evolutius,
no són aleatoris, sinó que signifiquen alguna cosa.
Per exemple, a Central Park
els ratolins tenen gens evolucionats
que els permeten assimilar menjar molt greixós.
El menjar dels humans.
Vint-i-cinc milions de persones visiten Central Park cada any.
És el parc més visitat d'Amèrica del Nord.
I aquestes persones deixen menjar per picar,
fruits secs...
i els ratolins han començat a alimentar-se d'això,
una dieta totalment diferent de la seva,
i al llarg dels anys,
han evolucionat per digerir aquesta dieta tan greixosa dels humans.
Un altre animal urbanita:
el cargol de jardí europeu.
Un cargol comú,
que té moltes variacions de color,
des del groc pàl·lid al marró fosc.
I aquests colors estan completament determinats
per l'ADN del cargol.
I aquests colors també determinen la temperatura del cargol
que viu dintre de la closca.
Per exemple, un cargol que seu a la llum del dia,
a ple sol,
si té una closca groc pàl·lid,
no s'escalfa tant com un cargol amb una closca marró fosc.
Igual que nosaltres: en un cotxe blanc estem més frescos
que quan seiem en un cotxe negre.
Hi ha un fenomen anomenat "illes de calor urbanes",
que vol dir que al centre de les grans ciutats,
la temperatura pot ser alguns graus més alta
que als afores.
Això té a veure amb què
grans concentracions de milions de persones,
totes les seves activitats, i maquinàries
generen calor.
També el vent queda bloquejat pels edificis alts,
i l'acer, els maons, i el formigó absorbeixen la calor durant el dia
i l'alliberen a les nits.
Així que hi ha bombolles d'aire calent al centre de les grans ciutats,
i els meus estudiants i jo vam pensar que potser aquests cargols de jardí,
amb les seves diferents closques,
s'estan adaptant a les illes de calor.
Potser al centre de la ciutat,
veiem que els colors de les closques canvien
per tal de disminuir l'escalfament dels cargols.
I per estudiar això, vam començar un projecte.
Vam crear una aplicació per al mòbil gratuïta,
que permet a la gent d'Holanda
fer fotos als cargols, als jardins, als carrers,
també al camp,
i pujar-les a una plataforma web de ciència ciutadana.
En un any vam rebre 10 000 fotos
de cargols a Holanda,
i quan vam començar a analitzar els resultats,
vam veure com les nostres suposicions es confirmaven.
Al centre de les illes de calor,
els cargols han evolucionat més grocs, amb closques més clares.
El cargol urbà i el ratolí de Manhattan
són només dos exemples, d'una llista creixent d'animals i plantes
que han evolucionat per adaptar-se a un nou hàbitat,
l'hàbitat de les ciutats que hem creat.
En un llibre que he escrit sobre això,
sobre l'evolució urbana,
dono més exemples.
Per exemple, herbes amb llavors evolucionades
que germinen millor a les voreres.
Llagostes que canten
amb un to més agut quan viuen a prop del soroll del trànsit.
Mosquits que han evolucionat per alimentar-se de la sang
dels passatgers de metro, a les estacions.
Els coloms de ciutat,
que han trobat maneres de desintoxicar-se ells mateixos
de la contaminació de metalls pesants, movent-los a les plomes.
A tot el món, biòlegs com jo,
ens interessem per aquest procés fascinant
de l'evolució urbana.
Ens adonem que estem en un moment únic
a la història de la Terra.
Un nou ecosistema
que està evolucionant i adaptant-se a l'hàbitat que hem creat.
I no només acadèmics --
estem començant a reclutar els milions de mans,
orelles i ulls que hi ha a les ciutats.
Ciutadans científics, nens...
juntament amb ells,
estem construint una xarxa d'observació global
que ens permet observar aquest procés
en temps real.
I al mateix temps, també fa veure a la gent,
que l'evolució no és una cosa abstracta,
no necessites marxar a les Galápagos per estudiar-la,
ni necessites ser un paleontòleg per entendre què és,
És un procés biològic ordinari
que està succeint a tot arreu, en tot moment.
Al teu jardí, al teu carrer,
a la sortida d'aquest teatre.
Però, hi ha una cara B al meu entusiasme.
Quan torno al poble on vaig créixer,
ja no trobo aquells camps i aiguamolls de quan era jove.
El poble ha quedat absorbit
per la creixent aglomeració de Rotterdam.
Ara trobo centres comercials,
suburbis, carrils-bus.
I molts dels animals i plantes que veia,
han desaparegut, incloent-hi l'escarabat-formiga.
Però em reconforta que els nens que creixen
en aquest poble avui en dia,
potser no experimenten la natura tradicional que jo veia,
però estan rodejats per un nou tipus de natura,
un nou ecosistema,
que, per a ells, pot ser tan excitant com ho era per a mi l'altre.
Viuen a les Galápagos d'avui.
I si treballen amb altres ciutadans científics
i amb biòlegs evolutius com jo,
podrien convertir-se en els Darwins del segle XXI,
i estudiar l'evolució urbana.
Gràcies.
(Aplaudiments)