כשהייתי נערה, היו לי וסתות נוראיות.
היו לי התכווצויות ששיתקו אותי מכאב,
דליפות של דם על הבגדים ועל הסדינים שלי,
וסבלתי משלשולים במהלך הוסת.
והייתי מפסידה לימודים יום או יומיים בחודש,
ואני זוכרת את עצמי יושבת על הספה עם בקבוק חם וחושבת,
"מה נסגר עם זה?"
כשאכלתי אוכל, לא דלף לי רוק מבלוטות הרוק.
כשיצאתי להליכה,
לא דלף לי נוזל מהברכיים, "נוזלי מפרקי".
למה מחזור הוא כל כך שונה?
רציתי תשובות לשאלות האלו
אבל לא היה לי את מי לשאול.
אמא שלי לא ידעה דבר לגבי המחזור
מלבד העובדה שזה מלוכלך ומביך ושאסור לדבר על זה.
שאלתי חברות
וכולן דיברו במילים מכובסות.
וכשסוף- סוף אזרתי את האומץ ללכת לרופא
ולדבר על הוסתות הכבדות שלי,
אמרו לי לאכול כבד.
(צחוק)
וכשהלכתי לבית המרקחת לקנות מוצרי מחזור,
חבילות של 48 פדים סופר-מקסי,
בתקופה שבה כל פד היה בגודל של קופסת טישיו--
(צחוק)
אתם יודעים על מה אני מדברת.
אין לכם מושג עד כמה התקדמנו בטכנולוגיות הספיגה.
(צחוק)
פעם הייתי צריכה לקנות את מוצרי המחזור
במעבר של ההגיינה הנשית.
ואני זוכרת את עצמי עומדת שם וחושבת,
"ובכן, למה לא קונים נייר טואלט במעבר של ההגיינה האנאלית?"
(צחוק)
כאילו, מה נסגר עם זה?
למה אנחנו לא יכולים לדבר על וסת?
וזה לא עניין של דם, כמו שפרויד טען,
כי אם זה היה העניין,
היה מנתח אף אוזן גרון שעומד פה עכשיו,
ומדבר על הטאבו סביב דימומים מהאף, נכון?
וזה אפילו לא עניין של וסת,
כי אחרת, כשהיינו נפטרות מהוסתות המביכות והרעילות שלנו
בגיל המעבר,
היינו מתרוממות למעמד חברתי גבוה יותר.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
זו פשוט חברה פטריארכלית שמושקעת בדיכוי של נשים,
ובנקודות שונות בחיינו, משתמשים בדברים שונים.
ומשתמשים במחזור
במהלך מה שמכונה בעולם הרפואה "השנים הפוריות".
זה היה קיים בערך מתחילת העולם,
תרבויות רבות חשבו שנשים יכולות להרוס יבולים
או חלב, או לגרום לפרחים לקמול.
ואז כשהדת הגיעה,
מיתוסים של טהרה רק הפכו את זה לגרוע יותר.
והרפואה לא עזרה.
בשנות ה-20 וה-30
היתה דעה שנשים מייצרות משהו בשם "מנו-טוקסין"
שיכלו לגרום לפרחים לקמול רק על ידי מעבר לידם.
(צחוק)
וזה מה שקורה כשאין גיוון,
כי לא היתה אף אשה שתרים את היד ותגיד,
"ובכן, זה לא באמת קורה".
וכשאי אפשר לדבר על מה שקורה לגוף שלך,
איך מנפצים את המיתוסים הללו?
כי אפילו לא צריך להיות רופאה
כדי לומר שוסתות אינן רעילות.
אם הן היו, למה שעובר ישתרש בשלולית של רעל?
ואם לכולנו היה את המנו-טוקסין המסתורי הזה,
היינו יכולות להפוך יבולים שלמים לשממה ולקלקל חלב.
(צחוק)
למה לא השתמשנו בכוחות האקס-וומן שלנו כדי לקבל את זכות הבחירה מוקדם יותר?
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אפילו כיום,
כשאני מצייצת על שלשול בזמן הוסת,
כמו שנהוג לעשות
(צחוק)
אני מציינת שזה משפיע על 28 אחוז מהנשים.
וכל פעם, מישהי ניגשת אלי ואומרת,
"חשבתי שאני היחידה".
עד כדי כך תרבות הבושה יעילה,
שנשים אפילו לא יכולות לחלוק את החוויות שלהן.
אז התחלתי לחשוב,
"מה אם כולן ידעו על הוסתות שלהן כמו שגינקולוגית יודעת?
נכון שזה יהיה נהדר?"
כך כולכן תדעו מה שאני יודעת.
תדעו שוסת
היא תופעה די ייחודית בין היונקים.
לרוב היונקים יש "אסטרוס".
בני אדם, כמה מקופי האדם,
כמה עטלפים,
חדף הפיל והקוצן - להם יש וסת.
ובוסת מה שקורה הוא שהמוח מגרה את השחלות
לייצר ביצית.
אסטרוגן משתחרר
ומתחיל לבנות את רירית הרחם,
תא על גבי תא, כמו לבנים.
ומה קורה כשבונים קיר לבנים גבוה מידי ללא מלט?
ובכן, הוא לא יציב.
אז מה קורה בביוץ?
משתחרר הורמון בשם פרוגסטרון,
שהוא הורמון שתומך בהריון, הוא גורם לרחם להיות מוכן.
הוא פועל כמו מלט ומחזיק את הלבנים הללו יחד.
הוא גם גורם לכל מיני שינויים
כדי לגרום לרירית להיות תומכת יותר בהשרשה.
אם אין הריון,
(פווו)
הרירית נושרת,
יש דימום מכלי הדם וזה המחזור.
ואני תמיד מוצאת את הנקודה הזו מעניינת.
כי באסטרוס,
הסימן הסופי לגרום לרחם להיות מוכן
למעשה מגיע מהעובר.
אבל בוסת,
ההחלטה מגיעה מהשחלה.
כאילו שזכות הבחירה מקודדת בדרכי הרבייה שלנו.
(תרועות ומחיאות כפיים)
אוקיי, אז עכשיו אנחנו יודעים מאיפה מגיע הדם.
וזאת כמות די משמעותית.
מדובר ב-30 עד 90 מיליליטרים של דם,
שזה 1 עד 3 גרם,
וזה יכול להיות אפילו יותר,
ואני יודעת שזה נראה כמו יותר מזה הרבה מהפעמים.
אני יודעת.
אז למה יש לנו כל כך הרבה דם?
ולמה הוא לא פשוט נשאר שם עד המחזור הבא, נכון?
כאילו, לא נכנסת להריון, למה זה לא יכול פשוט להישאר?
ובכן, דמיינו שכל חודש הרירית נהיית עבה יותר ויותר,
כאילו, דמיינו איזה צונאמי של מחזור זה היה.
(צחוק)
אנחנו לא יכולות לספוג את זה, כי זה יותר מידי.
וזה יותר מידי בגלל שצריך רירית עבה
מסיבה מאוד ספציפית.
הריון גובה מחיר משמעותי מהגוף שלנו.
יש תמותה של אמהות.
יש מחיר להנקה
ויש מחיר לגידול של ילד עד שהוא עצמאי.
והאבולוציה--
(צחוק)
זה משהו שנמשך יותר זמן עבור חלקנו מאשר אחרים.
(צחוק)
אבל האבולוציה מבינה ביחס סיכון-תועלת.
וכך האבולוציה רוצה למקסם את הסיכוי לתוצאה בעלת תועלת.
ואיך ממקסמים את הסיכוי לתוצאה בעלת תועלת?
מנסים להשיג את האיכות הכי גבוהה של עוברים.
ואיך משיגים את האיכות הכי גבוהה של עוברים?
גורמים להם לעבוד קשה בשביל זה.
בונים להם מסלול מכשולים.
אז במהלך אלפי השנים בהם התפתחנו,
התקיים מעין מירוץ חימוש ברחם,
הרירית נעשתה יותר ויותר עבה,
והעובר נעשה יותר ויותר פולשני
עד שהגענו למעין רגיעה
עם רירית הרחם שיש לנו.
אז יש לנו את רירית הרחם העבה הזו
ועכשיו היא צריכה לצאת,
ואיך עוצרים את הדימום?
ובכן, עוצרים דימום מהאף על ידי צביטה שלו,
אם נחתכים ברגל, מפעילים על זה לחץ.
עוצרים דימום על ידי לחץ.
בוסת,
רירית הרחם משחררת חומרים
שהופכים לכימיקלים בשם פרוסטגלנדינים
ומתווכי דלקת אחרים.
והם גורמים לרחם להתכווץ,
הם גורמים לו ללחוץ על כלי הדם
ולעצור את הדימום.
הם יכולים גם לשנות את זרימת הדם לרחם
וגם לגרום לדלקת, וזה מחמיר את הכאב.
אז תגידו, "אוקיי, כמה לחץ נוצר?"
וממחקרים בהם נשים מדהימות
התנדבו לשים קתטרים של לחץ
ברחם שלהן
וללכת איתם לכל אורך המחזור שלהן--
שאלוהים יברך אותן, כי לא היינו יודעים זאת בלעדיהן,
וזה ידע מאוד חשוב,
כי הלחץ שנוצר ברחם
במהלך המחזור
הוא 120 מילימטר כספית.
"ובכן, כמה זה?" אתם שואלים.
ובכן, זוהי כמות הלחץ שנוצרת
במהלך השלב השני של הלידה כשלוחצים.
(קהל נדהם)
נכון.
שזה, למי מכן שלא עברה לידה טבעית,
זה איך שזה מרגיש כשהשרוול של מדידת לחץ הדם
הוא לא לוחץ כמו שהיה בהתחלה,
אבל הוא עדיין די לוחץ,
וממש בא לכם שזה יפסק.
אז זה די משנה את פני הדברים, נכון?
אם מתחילים לחשוב על כאבי מחזור,
אם מישהי היתה צריכה להפסיד לימודים
כי היא היתה בשלב השני של הלידה בשלב של הדחיפות,
לא היינו קוראים לה חלשה.
היינו אומרים "אלוהים, הגעת כל כך רחוק?" נכון?
(צחוק)
ולא היינו מונעים שיכוך כאב
מנשים עם כאבי לידה טיפוסיים, נכון?
אז חשוב לקרוא לכאב הזה "טיפוסי" במקום "נורמלי",
כי כשאנחנו אומרים שזה נורמלי, קל יותר לבטל את זה.
בניגוד לכשאומרים שזה טיפוסי, וצריך להתייחס לזה.
וכן יש לנו מספר דרכים להתייחס לכאבי מחזור.
דרך אחת היא בעזרת משהו שנקרא TENS
שאפשר ללבוש מתחת לבגדים
וזה שולח זרם חשמלי לעצבים ולשרירים
ואף אחד לא ממש יודע איך זה עובד,
אבל חושבים שזה קשור לתיאוריית בקרת השער בכאב,
גירוי-נגדי,
זו אותה סיבה בגללה אם אתה מקבל מכה, אתה משפשף את המקום.
ויברציה נעה מהר יותר אל המוח מאשר הכאב.
יש לנו גם תרופות
שנקראות נוגדי דלקת שאינם סטרואידליים.
ומה שהן עושות הוא לחסום את שחרור הפרוסטגלנדינים.
הן יכולות להפחית את הכאב הוסתי אצל 80 אחוז מהנשים.
הן גם מפחיתות את נפח הדם ב-30 עד 40 אחוז
והן יכולות לעזור עם שלשולים במחזור.
ויש גם אמצעי מניעה הורמונליים,
שיוצרים רירית רחם דקה יותר,
כן שנוצרים פחות פרוסטגלנדינים
וכשיש פחות דם, יש פחות צורך בהתכווצויות.
עכשיו, אם הטיפולים האלו נכשלו עבורך --
ובחירת המילים חשובה פה--
כי אנחנו אף פעם לא אלו שנכשלות,
הטיפול נכשל.
אם הטיפול נכשל עבורך,
יכול להיות שאת אחד מהאנשים
עם עמידות לנוגדי דלקת שאינם סטרואידליים.
אנחנו לא לגמרי מבינים את זה,
אבל ישנם מנגנונים מורכבים
שבגללם התרופות הללו פשוט לא עובדות עבור חלק מהנשים.
ייתכן גם, שיש לך
סיבה אחרת למחזורים כואבים.
יכול להיות שיש לך מצב רפואי בשם אנדומטריוזיס,
שבו רירית הרחם גדלה בתוך חלל האגן,
ויוצרת דלקת ורקמת צלקת והידבקויות.
ואולי יש עוד מנגנונים שאנחנו לא ממש מבינים עדיין,
כי ישנה אפשרות שספי הכאב שלנו שונים
עקב מנגנונים ביולוגיים מורכבים.
אבל אנחנו נגלה את זה רק אם נדבר על זה.
זה לא אמור להיות אקט של פמיניזם
לדעת איך הגוף שלך עובד.
זה לא--
(מחיאות כפיים)
זה לא אמור להיות אקט של פמיניזם
לבקש עזרה כשאת סובלת.
עידן הטאבו סביב הוסת נגמר.
(תרועות ומחיאות כפיים)
הקללה היחידה
היא שהצליחו לשכנע מחצית מהאוכלוסיה
שעצם המנגנון הביולוגי שנועד להמשיך את קיום המין שלנו,
שנותן לנו את כל מה שיש לנו,
הוא איכשהו מזוהם או רעיל.
ואני לא מוכנה לקבל את זה.
(מחיאות כפיים)
ואיך שוברים את הקללה הזאת?
ידע.
תודה
(תרועות ומחיאות כפיים)