Zadnje čase pogosto slišimo, da se je zrušil imigracijski sistem.
Danes želim pokazati, da je spodletela debata o priseljencih,
in predlagati nove načine, na katere lahko skupaj ustvarimo boljšo.
S tem namenom bom predstavil nekaj novih vprašanj
o priseljenstvu,
Združenih državah Amerike
in svetu.
Vprašanja, ki bodo morda premaknila meje debate o priseljencih.
Ne bom začel z vročo debato, ki se odvija trenutno,
medtem ko so življenja in blaginja priseljencev v nevarnosti
tako na ameriški meji kot drugod.
Raje bom začel s svojo zgodbo s podiplomskega študija
v New Jerseyju, kjer sem sredi 90-ih študiral ameriško zgodovino,
ki jo zdaj poučujem kot profesor na Univerzi Vanderbilt
v Nashvillu, Tennessee.
Ko se nisem ukvarjal s študijem,
včasih da bi se izognil pisanju disertacije,
smo s prijatelji odšli v mesto
in delili letake v neonski barvi, s katerimi smo protestirali
proti zakonodaji, ki naj bi priseljencem odvzela pravice.
Naši letaki so bili iskreni in dobronamerni,
navedena dejstva so bila točna ...
Vendar se zdaj zavedam, da so bila tudi sporna.
Na letakih je pisalo:
"Ne odvzemite priseljencem pravice do javnega šolstva,
do zdravstvenih storitev, do mreže socialne varnosti.
Trdo delajo.
Plačujejo davke.
Spoštujejo zakone.
Socialnih storitev se poslužujejo redkeje od Američanov.
Zelo radi bi se naučili angleščine
in njihovi otroci služijo v ameriški vojski po vsem svetu."
Takšne argumente slišimo seveda vsak dan.
Priseljenci in njihovi zagovorniki se jih poslužujejo
pri soočanju s tistimi, ki bi radi kratili pravice priseljencem
ali jih celo izključili iz družbe.
Do določene mere je popolnoma smiselno,
da zagovorniki priseljencev uporabljajo takšne in podobne argumente.
Vendar mislim, da imajo takšni argumenti
dolgoročno, morda tudi kratkoročno, nasproten učinek.
Zakaj?
Ker je obramba sebe na nasprotnikovem ozemlju
vedno težka bitka.
Tako so bili naši letaki, ki smo jih delili,
in tako so različice omenjenih argumentov, ki jih slišimo danes,
nehote dejansko usmerjeni proti priseljencem.
Do nasprotnega učinka smo delno prišli
zaradi dojemanja priseljencev kot outsiderjev,
namesto da bi jih videli kot ljudi, ki so že pomemben del družbe,
kar bom poskušal predstaviti v naslednjih minutah.
Tistim, ki so sovražno nastrojeni proti priseljencem, ksenofobom,
je uspelo debato o priseljencih omejiti
na tri glavna vprašanja.
Prvo vprašanje se nanaša na to, ali so priseljenci uporabni.
Kako lahko priseljence izkoristimo?
Nas bodo naredili bogatejše in močnejše?
Ksenofob bo na ta vprašanja odgovoril nikalno --
priseljenci nam lahko ponudijo le malo ali nič.
Pri drugem vprašanju gre za to, ali so priseljenci drugačni.
Lahko priseljenci postanejo bolj podobni nam?
So zmožni postati bolj podobni nam?
So se sposobni asimilirati?
Se želijo asimilirati?
Tudi na ta vprašanja bi ksenofob odgovoril nikalno -
priseljenci so nespremenljivo drugačni od nas in manjvredni.
In tretje vprašanje se glasi, ali so priseljenci paraziti.
So nevarni za nas? Bodo izrabili naše vire?
V tem primeru bo ksenofob odgovoril pritrdilno --
priseljenci predstavljajo nevarnost za nas in črpajo naše bogastvo.
Menim, da so ta tri vprašanja in sovražen odziv ksenofobov na njih
postavili glavne okvire za debato o priseljencih.
Ta vprašanja so sama po sebi usmerjena proti priseljencem in etnocentrična.
Nastala so na podlagi hierarhične delitve na insiderje in outsiderje,
na nas in njih,
pri čemer smo pomembni samo mi,
oni ne.
In poleg kroga zavzetih etnocentrikov
daje tem vprašanjem moč in zagon
način, na katerega prodirajo v vsakdanjik kot navidezno neškodljiv občutek
nacionalne pripadnosti,
ki se aktivira, krepi
in nazadnje razvname.
Etnocentriki se zavežejo k močnemu razlikovanju
med insiderji in outsiderji.
Takšno razlikovanje je v osnovi način, kako se narodi definirajo.
Razkol med insiderji in outsiderji,
ki je pogosto najmočneje povezan z raso in religijo,
se lahko vedno še bolj poglobi in izkoristi.
In tako se lahko vpliv etnocentričnega pristopa razširi
ne samo med tistimi, ki se imajo za protipriseljensko nastrojene,
temveč presentljivo tudi med nekaterimi, ki ne zavračajo priseljencev.
Ko denimo zagovorniki pravic priseljencev
odgovarjajo na vprašanja, ki jih postavljajo etnocentriki,
se jih resno lotijo.
To pomeni, da ta vprašanja sprejmejo in s tem do določene mere
tudi protipriseljensko naravnanost, ki se skriva za njimi.
Ko resno obravnavamo ta vprašanja,
nevede podpiramo ozke in izključujoče okvirje
debate o priseljencih.
Kako smo prišli do tega?
Kako je to postal glavni način pogovora o priseljenstvu?
Za to je treba poznati ozadje,
pri tem nam bo pomagalo moje znanje iz zgodovine.
V prvem stoletju ameriške neodvisnosti,
je država naredila zelo malo pri omejevanju priseljevanja.
Pravzaprav so se številni politiki in delodajalci
močno trudili, da bi zaposlili priseljence,
ki bi zgradili industrijo
in delali kot naseljenci ter prevzeli kontinent.
Po koncu ameriške državljanske vojne
pa so bili vedno glasnejši in močnejši glasovi etnocentrikov.
Priseljenci iz Azije, Latinske Amerike, s Karibov in iz Evrope,
ki so kopali ameriške kanale,
kuhali Američanom večerje,
bojevali njihove bitke
in zvečer spravljali njihove otroke spat,
so bili soočeni z novo in intenzivno ksenofobijo.
Ta je zaznamovala priseljence kot stalne outsiderje,
katerim ni dovoljeno postati insiderji.
Do srede 20-ih let 20. stoletja so etnocentriki dosegli zmago
s sprejemanjem rasističnih zakonov,
ki so izobčili ogromno število ranljivih priseljencev in beguncev.
Priseljenci in njihovi zavezniki so se branili na vso moč,
vendar so naleteli na odpor
in se na nek način ujeli v etnocentrično mrežo.
Ko so ksenofobi trdili, da so priseljenci neuporabni,
so zagovorniki priseljencev trdili nasprotno.
Ko so ksenofobi obtožili priseljence, da so drugačni,
so zagovorniki obljubili, da se bodo asimilirali.
Ko so ksenofobi označili priseljence za nevarne parazite,
so zagovorniki poudarili lojalnost in poslušnost priseljencev,
njihovo trdo delo in njihovo gospodarnost.
Tudi ko so zagovorniki odprli vrata priseljencem,
so jih številni imeli za outsiderje, ki jih je treba pomilovati in rešiti,
jih postaviti na noge
in tolerirati,
nikoli pa niso bili enakovredno vključeni v pravice in bili spoštovani.
Po drugi svetovni vojni, predvsem od sredine 60-ih do danes,
so priseljenci in zagovorniki spremenili tok dogajanja,
s prekinitvijo omejitve iz sredine 20. stoletja
in vzpostavitvijo novega sistema, ki postavlja na prvo mesto
združitev družin, sprejem beguncev
in sprejem priseljencev s posebnimi kompetencami.
A kljub temu
jim ni uspelo bistveno spremeniti toka debate,
zato je ostala vpeta v istem okviru,
pripravljena na ponovno obravnavo, ko pridemo do kritičnega trenutka.
Ta debata je spodletela.
Stara vprašanja so škodljiva in razdiralna.
Kako bomo torej naredili korak naprej od te debate
do takšne, ki nas bo morebiti popeljala v svet, ki je bolj pravičen,
bolj pošten,
bolj varen?
Menim, da moramo narediti
eno najtežjih stvari, ki jih lahko naredi družba:
premakniti moramo meje tega, kdo velja,
čigavo življenje, čigave pravice
in čigavi uspehi štejejo.
Premakniti moramo meje.
Premakniti moramo meje nas.
Da bi to dosegli, moramo najprej vzeti pod drobnogled pogled na svet,
ki je široko razširjen, a izredno pomanjkljiv.
V skladu s tem pogledom na svet
obstaja notranjost znotraj državnih meja, znotraj naroda,
kjer živimo, delamo in se brigamo zase.
In obstaja zunanjost -- to je vsepovsod drugod.
V okviru takšnega pogleda na svet se priseljenci, ko pridejo v državo,
premaknejo iz zunanjosti v notranjost,
vendar ostanejo outsiderji.
Vsaka pravica ali sredstva, ki jih priseljenci prejmejo,
se štejejo kot darovi od nas, in ne kot pravice.
Zlahka ugotovimo, zakaj je takšen pogled na svet tako razširjen.
Krepi se v našem vsakodnevnem načinu govora, delovanja in obnašanja,
da ne omenjam zemljevidov z označenimi mejami v šolskih učilnicah.
Težava takšnega pogleda na svet je v tem, da ne ustreza načinu,
na katerega svet dejansko deluje
in na katerega je deloval v preteklosti.
Neoporečno je, da so ameriški delavci zgradili bogastvo v družbi,
a so ga tudi priseljenci,
predvsem v nepogrešljivih sektorjih ameriškega gospodarstva, v katerih
je zaposlenih le malo Američanov, kot je kmetijstvo.
Od ustanovitve ZDA
so bili Američani del ameriške delovne sile.
Ustanovili so seveda družbene institucije,
ki zagotavljajo pravice.
A tudi priseljenci so del tega.
Bili so prisotni pri vsakem večjem družbenem gibanju,
denimo za državljanske pravice in združevanje delavcev,
katerih cilj je bil razširiti pravice v družbi za vsakogar.
Tako so priseljenci že vključeni v boj
za pravice, demokracijo in svobodo.
In nenazadnje se Američani in drugi prebivalci razvitih držav
niso brigali zase
in niso ostali znotraj svojih meja.
Niso spoštovali meja drugih držav,
temveč so vkorakali v njih s svojo vojsko,
zasedli teritorije in vire
ter izvlekli ogromne dobičke iz številnih držav,
iz katerih prihajajo priseljenci.
Potemtakem so priseljenci dejansko že del ameriške moči.
Pri tej delitvi na notranjost in zunanjost v naših glavah
ne gre za to, ali bodo države, ki sprejemajo priseljence,
odprle vrata v notranjost.
Priseljenci so že del notranjosti.
Gre za to, ali bodo ZDA in druge države
priseljencem omogočile dostop do pravic in sredstev,
pri ustvarjanju katerih so delo in aktivizem priseljencev
ter njihove domovine igrali ključno vlogo.
S takšnim novim pogledom na svet
se lahko lotimo skupka novih, težkih in nujno potrebnih vprašanj,
ki so popolnoma drugačna od prejšnjih.
Ta vprašanja bodo morda premaknila meje debate o priseljencih.
Nova tri vprašanja se nanašajo na delavske pravice,
na odgovornost
in na enakopravnost.
Glede delavskih pravic se lahko vprašamo sledeče:
Kako obstoječa politika priseljencem otežuje obrambo
in dopušča izkorščanje,
jim niža plače, odvzema pravice in zaščito?
Ko delodajalci priseljencem grozijo z zbori, pripori in deportacijami,
vedo, da jih lahko izkoriščajo,
da jim lahko grozijo z izročitvijo migracijskemu uradu
če se bodo pritoževali.
Ko se delodajalci zavedajo,
da lahko terorizirajo priseljence, ker so brez osebnih dokumentov,
postanejo le-ti glavna tarča izkoriščanja,
kar vpliva ne samo na priseljenske delavce,
temveč tudi na ostale zaposlene.
Drugo vprašanje se nanaša na odgovornost.
Kako so bogate in vplivne države, kot je ZDA,
priseljencem oteževale in onemogočale,
da ostanejo v svojih domovinah?
Pobrati svoje stvari in zapustiti domovino je težko in nevarno,
vendar številni priseljenci enostavno ne morejo ostati doma,
če želijo preživeti.
Vojne, trgovinski sporazumi
in potrošniške navade, zakoreninjene v razvitih državah,
igrajo kjučno in uničevalno vlogo pri tem.
Kakšno odgovornost imajo Združene države,
Evropska unija in Kitajska --
največji onesnaževalci z ogljikom - do milijonov ljudi,
ki so zaradi globalnega segrevanja že zapustili svoje domove?
In nenazadnje si moramo zastaviti vprašanja glede enakopravnosti.
Globalna neenakost je mučen in rastoč problem.
Razlike v prihodkih in bogastvu so vedno večje med ljudmi po celem svetu.
Odločilni faktor pri določanju, ali je nekdo bogat ali reven,
je bolj kot karkoli to,
v kateri državi je nekdo rojen.
To se zdi odlično, če smo rojeni v bogati državi.
V resnici pa pomeni izredno nepravično razdelitev
možnosti za dolgo, zdravo in izpolnjeno življenje.
Ko priseljenci pošljejo denar ali dobrine domov družinam,
igrajo pomembno vlogo pri manjšanju teh razlik,
četudi to ni dovolj.
A naredijo več kot vsi
tuji svetovni programi pomoči skupaj.
Začeli smo z etnocentričnimi vprašanji,
ki so zaznamovali priseljence kot predmete,
kot drugačne
in kot parazite.
Kam nas lahko odpeljejo nova vprašanja, ki se nanašajo
na odgovornost
in na enakopravnost?
Ta vprašanja zavračajo usmiljenje in vodijo v pravičnost.
Ta vprašanja zavračajo etnocentrično in nacionalistično delitev
na nas in njih.
Pomagala nas bodo pripraviti na prihajajoče težave
in težave, ki nas že pestijo, kot je globalno segrevanje.
Ne bo lahko ignorirati vprašanj, ki so bila prisotna do zdaj,
in se usmeriti k novim.
Gre za veliko spremembo
in širitev mej v nas samih.
Potrebni bodo razum, iznajdljivost in pogum.
Stara vprašanja so nas dolgo spremljala,
zato ne bodo kar tako izginila
in ne bodo izginila čez noč.
Tudi če nam uspe spremeniti vprašanja,
bodo odgovori na njih zapleteni,
zahtevali bodo požrtvovalnost in kompromise.
V svetu neenakosti bomo morali vedno biti pozorni na to,
kdo se lahko pridruži debati
in kdo ne.
A meje debate o priseljencih
se lahko premaknejo.
Na nas je, da jih premaknemo.
Hvala.
(Aplavz)