Ja sam morski biolog.
Ovde sam da bismo razgovarali o krizi u našim okeanima,
ali možda ne uz poruku koju ste čuli ranije
jer želim da vam kažem da, ako bi spas okeana
zavisio samo od ljudi poput mene,
naučnika koji objavljuju publikacije,
bili bismo u još većoj nevolji.
Jer, kao naučnik,
najvažnije stvari koje sam naučio
o očuvanju zdravlja i rada okeana
nisu došle iz nauke, već od ribolovaca
iz nekih od najsiromašnijih zemalja sveta.
Shvatio sam da za konzervatora
najvažnije pitanje nije: „Kako držati ljude podalje od okeana?“
već: „Kako obezbediti ljudima sa primorja širom sveta dovoljno hrane?“
Okeani su podjednako važni za naše preživljavanje
kao i atmosfera, šume ili zemljišta.
Njihova izuzetna produktivnost čini ribarstvo, uz poljoprivredu,
glavnim izvorom proizvodnje hrane
za ljude.
Ipak, nešto je ozbiljno pošlo naopako.
Sve je veća kriza izumiranja vrsta,
sa kojom je moja struka do sada doživela ogroman neuspeh.
U srži te krize upravo je ljudska i humanitarna kriza.
Najjači udarac koji smo zadali okeanima
je prekomerno izlovljavanje ribe.
Svake godine lovimo sve više, dublje i dalje u moru.
Svake godine ulov je sve manji.
Ipak, kriza izlovljavanja je veoma paradoksalna:
nepotrebna je, može se izbeći i potpuno preokrenuti,
jer su ribarnice među najproduktivnijim resursima na planeti.
Pravim strategijama možemo preokrenuti proces izlovljavanja.
To što ništa još nije urađeno jedna je, po mom mišljenju,
od najvećih grešaka čovečanstva.
Koliko je ova greška strašna je najočiglednije
u toplim morima sa obe strane ekvatora.
Tropski predeli su dom najvećem broju vrsta našeg okeana,
kao i najvećem broju ljudi koji zavise od mora.
Nazivamo ove ribolovce „ribari na malo“,
ali „na malo“ je pogrešan termin
za flotu sačinjenu od preko 90% ribolovaca sveta.
Njihov ribolov je generalno selektivniji i samoodrživiji
od nasumičnog uništavanja
za koje su neretko odgovorni veći industrijski čamci.
Ovi primorci mogu dobiti najviše konzervacijom,
jer, za većinu njih,
ribolov je jedini spas od siromaštva, gladi i prisilne migracije
u zemljama u kojima je sistem nemoćan da pomogne.
Znamo da je perspektiva sumorna:
rezerve koje popuštaju u prvim redovima klimatskih promena,
otopljavanje mora, odumiranje koralnih grebena, katastrofalne oluje,
kočerice, brodovi-fabrike,
gramzivi brodovi iz bogatijih zemalja koji koriste više nego što treba.
Ekstremna ranjivost je postala normalna.
Posetio sam Madagaskar prvi put pre dve decenije
da bih dokumentovao istoriju morske prirode tamo.
Bio sam oduševljen koralnim grebenima koje sam istraživao
i siguran da znam kako da ih zaštitim,
jer je nauka obezbedila sve odgovore:
trajno zatvoriti prostor grebena.
Primorski ribari jednostavno je trebalo da pecaju manje.
Prišao sam starijim ljudima u selu Andavadok
i preporučio da zatvore
najzdravije i najraznovrsnije grebene za sve vrste ribolova
ne bi li napravili zaštićeno područje za oporavak
jer, kako nam nauka kaže, za oko 5 godina,
riblja populacija unutar tog skloništa bila bi mnogo veća,
prelivala bi se i u izlovljene oblasti van grebena,
čineći svima dobro.
Taj razgovor nije prošao najbolje.
(Smeh)
Tri četvrtine od 27 miliona stanovnika Madagaskara
živi na manje od dva dolara dnevno.
Najozbiljnije apelujući na smanjenje ribolova,
nisam uzeo u obzir šta to zapravo znači
za ljude čije preživljavanje zavisi od ribolova.
Bio je to samo primoravanje,
restrikcija, pre nego rešenje.
Šta zaštita duge liste vrsta latinskih imena znači za Resaks,
ženu iz Andavadoka koja peca svakodnevno
da bi obezbedila hranu
i poslala unuke u školu?
To odbijanje u startu naučilo me je da je konzervacija, u srži,
put pomnog slušanja
da bismo razumeli pritisak i stvarnost sa kojima se zajednice suočavaju
kroz svoju zavisnost od prirode.
Ova ideja postala je osnova mog rada
i prerasla u organizaciju koja je donela nov pristup
zaštiti okeana,
obnavljajući ribarenje zajedno sa priobalnim zajednicama.
Tada, kao i sada, posao je počeo slušanjem,
i zadivilo nas je to što smo saznali.
Tamo, na suvom jugu Madagaskara,
saznali smo da je jedna vrsta od ogromne važnosti za stanovnike sela:
izvanredna hobotnica.
Shvatili smo da je visoka potražnja iscrpljivala ekonomske rezerve.
Ali smo shvatili i da ova životinja raste neverovatnom brzinom,
udvostučavajući težinu svakog meseca ili dva.
Mislili smo da zaštita samo malog područja oko mesta za pecanje
na samo par meseci
može dovesti do drastičnog povećanja ulova,
dovoljnog da napravi promenu u profitu ove zajednice
za prihvatljiv vremenski period.
Zajednica se složila,
opredelili su se da privremeno spreče ribolov hobotnica na malom delu grebena,
koristeći uobičajni društveni kodeks,
prizivajući blagoslove predaka ne bi li sprečili krivolov.
Kada je greben otvoren za ribolov šest meseci kasnije,
niko nije bio spreman za ono što se desillo.
Ulov se povećao,
ljudi su vadili hobotnice
u nezapamćenoj količini i veličini.
Susedna sela su videla njihov ribolovački procvat
i zatvarala privremeno svoje grebene,
zarazno šireći model na stotine metara obale.
Kada smo preračunali,
shvatili smo da su ovi ljudi, među najsiromašnijima na planeti,
našli način da udvostruče primanja za samo par meseci i sa manje ribolova.
Zamislite štedni račun
sa kojeg povučete polovinu stanja svake godine,
a vaša ušteda raste.
Ne postoji investicija na zemlji
koja pouzdano može doneti ono što ribarnice mogu.
Ali stvarna magija prevazišla je profit
jer se mnogo dublja promena dešavala u ovim zajednicama.
Podstaknuti sve većim ulovom,
rukovodioci Andavadoka udružili su se sa dvadesetak susednih zajednica
ne bi li uspostavili veliki prostor očuvanja desetina metara obale.
Zabranili su ribolov otrovima i mrežama za komarce
i postavili stalno zaštićena područja
oko ugroženih koralnih grebena i mangrova,
uključujući, na moje oduševljenje,
ista mesta koja sam označio samo dve godine pre,
kada je moje zagovaranje morske zaštite potpuno odbijeno.
Osnovali su zaštićeni prostor kojim zajednica rukovodi,
demokratski sistem za lokalno upravljanje morem,
nezamisliv samo par godina unazad.
I nisu se zaustavili na tome.
Tokom 5 godina su obezbedili prava od države
za upravljanje preko 320 kvadratnih kilometara okeana,
eliminišući destruktivne industrijske brodove iz vode.
Deset godina kasnije, vidimo oporavak ovog kritičnog grebena
pod zaštitom.
Zajednice potpisuju peticije za prepoznavanje značaja
prava na ribolov
i pravednije cene kao nagradu za samoodržavanje.
Ali sve je ovo samo početak priče,
jer je ovih par ribarskih sela
razbuktalo revoluciju morske zaštite,
koja se proširila hiljadama milja,
menjajući živote stotina hiljada ljudi.
Danas na Madagaskaru, stotine mesta regulišu zajednice,
primenjujući ovaj pristup zaštite zasnovan na ljudskim pravima
na sve vrste ribolova, od rakova do skuše.
Model se proširio na istočnu Afriku i Indijski okrean
a sada i na ostrva Jugoistočne Azije.
Od Tanzanije do Istočnog Timora, od Indije do Indonezije,
vidimo istu priču:
dobro osmišljena
morska konzervacija donosi profit koji nadilazi samu zaštitu prirode,
poboljšavajući ulov
i šireći talase društvenih promena širom cele obale,
jačajući samopouzdanje, saradnju
i otpornost zajednica suočenim sa nepravednošću siromaštva
i klimatskih promena.
Imao sam privilegiju da provedem karijeru
otpočinjući i povezujući ove pokrete u tropskim predelima,
i shvatio sam da nama, konzervatorima,
cilj mora biti pobeda,
a ne usporavanje gubitka.
Moramo da iskoristimo ovu globalnu šansu
za obnovu ribolova:
sa ljudima iz struke koji će podržati zajednice,
povezati ih i podržati da uče jedni od drugih,
sa vladama i advokatima koji će stajati iza zajednica
da bi obezbedili njihova prava pri rukovođenju ribarnicama,
dajući prvenstvo zaštiti hrane i poslovne sigurnosti
od svih konkurentskih interesa u morskoj ekonomiji,
ukinuti subvencije za groteskno prekapitalizovane industrijske flote
i sprečiti pristup industrijskih i drugih stranih brodova
u priobalne vode.
Potreban nam je agilan sistem podataka
koji će obezbediti naučne podatke zajednicama
za optimizaciju konzervacije ciljane vrste ili staništa.
Trebaju nam agencije za razvoj, donatori i establišment konzervacije,
ne bi li ambicije došle do nivoa ulaganja
neophodnog za ostvarenje ove vizije.
A da bismo stigli do tog nivoa,
potrebno je da vidimo morsku konzervaciju
kao priču o obilju i ojačanju,
a ne o surovosti i otuđenju,
kao pokret predvođen ljudima čiji opstanak zavisi od zdravog mora,
a ne apstraktnim naučnim vrednostima.
Naravno, sprečavanje izlovljavanja samo je jedan korak zaštite okeana.
Strahote zagrevanja, zakiseljavanja i zagađenja rastu svakog dana.
Ali to je veliki korak.
Onaj koji možemo da preduzmemo danas
i koji će dati vetar u leđa
istraživačima perspektivnih rešenja
za posledice okeanske krize.
Naš uspeh podržava njihov.
Ako podignemo ruke u očajanju,
igra je gotova.
Rešavamo ove izazove jedan po jedan.
Naša ogromna zavisnost od okeana je rešenje
koje je sve vreme bilo ispred nas,
jer nema ništa malo u ribolovu „na malo“.
Njihova snaga je u stotini miliona ljudi koji obezbeđuju hranu milijardama.
Ova vojska svakodnevnih konzervatora
je ta koja ima najviše da izgubi.
Samo oni imaju znanje i globalni uticaj koji su neophodni
za ponovno oblikovanje našeg odnosa prema morima.
Najmoćnija stvar koju možemo uraditi je da im pomognemo
u očuvanju života u okeanima.
Hvala.
(Aplauz)