8 de juny, 2010.
Russell Wilson, seleccionat per la quarta ronda pel Colorado Rockies.
Estic a tope,
un del moments claus de la meva vida.
Somni de tots els nens: que et seleccioni un equip de Gran Lliga de Beisbol
8 de juny, 2010.
9 de juny, 2010 --
(Soroll monitor cardíac)
S’atura el pols.
El meu pare ha mort.
Del cim més alt,
a la foscor més absoluta.
En un tres i no res.
El meu pare al seu llit de mort.
Les llàgrimes em baixen per les galtes.
Què he de fer ara?
La meva ment accelerada, records, flashbacks, moments,
matinades, despertars,
taloneres i llançaments.
sprints i jugades amb el meu germà i el meu pare.
Viatges en cotxe a jugar al AAU,
on el pare es va convertir en un dels entrenadors.
Guanyar el Súper Bowl al campionat principal.
El trofeu de Lombardia.
Les emocions, l’excitació,
el confeti que cau per tot arreu,
la sensació d'aconseguir el Súper Bowl.
Un any més tard la pressió del joc,
la pilota a la línia d'una iarda,
l’única oportunitat de guanyar. Però no va.
Milions i milions de persones,
a tot el món veuen el partit.
Explicacions a la premsa,
Què he de dir, què he de fer, què he de pensar?
Casat molt jove,
just en graduar-me i tot,
i t'adones que el matrimoni no marxa.
I t'adones, sabeu què?
Que aquestes coses passen.
Aquestes coses li passen a tothom.
Perdre familiars, divorciar-se,
por, pena, depressions, inquietuds, preocupacions.
Quan penses a ser súper positiu
(sí, ho sóc de naturalesa).
Però, la positivitat no sempre funciona.
Quan al marcador hi ha un 16-0 en un campionat de la NCF
i et diuen:
“Russ, no remuntem el partit, amic,
això pinta malament".
Quan afrontes un càncer
o quan has de bregar amb problemes,
qüestions econòmiques, i tal,
com afrontes aquestes situacions?
És complicat ser positiu en mig de tot.
Vaig aprendre això:
la negativitat funciona sempre.
Però no em duria enlloc.
Vaig començar a dir: “Noves són les seves misericòrdies cada matí”,
nous dies, nous començaments.
Malgrat les dificultats, guanyaven les ganes de superar-ho
em preguntava, com ho faig, això?
Vaig començar a pensar en un cotxe.
Sabeu quan canvieu de marxa,
i després torneu a punt mort?
Quan de segona marxa passes a cinquena.
Has de saber com tornar a punt mort.
Necessitava tornar a punt mort, abans d’enfonsar-me.
Asseure’m allí després del Súper Bowl
i haver de prendre una decisió.
Deixaria que tot allò sentenciés la meva carrera i vida?
Mare de Déu, no.
Vaig descobrir que la manera de pensar, és una habilitat.
Pot ser entrenada i ensenyada.
Vaig començar fa deu anys a entrenar la ment
amb el meu entrenador Trevor Moawad.
Ha estat amb mi 10 anys
i de llavors ençà som bons amics.
Com a atletes, entrenem el cos,
per a correr més ràpid, llançar més lluny, etc.
i per a aconseguir diferent coses.
Per què no entrenem la ment?
Com vols que sigui la teva vida?
Escriu, parla, digues-ho.
Quina és la teva sintonia, a què s'assembla,
mira els centellejos, Russell, dels teus millors moments
A què s'assemblen?
Fes-ho, viu-ho, compleix-ho.
Els millors llançadors,
no es preocupen de l'error comès.
És ara, aquest llançament,
aquesta jugada.
Llavors vaig conèixer a Milton Wright, 19 anys,
va tenir càncer tres vegades.
Quan el vaig veure, estava frustrat,
“No vull passar altra vegada per això,
ha arribat la meva hora".
Li vaig parlar del meu pare,
que em deia: “Fill meu, per què tu no?”
Per què no jugues a futbol i beisbol d’èlit?
Per què tu no fill, per què tu no?
I li vaig dir: “Per què tu no, Milton?
Si vas intentar un tractament,
i ho intentes ara i no marxa,
no te'n recordaràs.”
Milton somrigué i em digué,
“Tens tota la raò.
Sí, tinc càncer, Russ.
Però, puc deixar que acabi amb mí,
no sols físicament,
sinó mentalment i emocional.
Tinc ara l’opció de triar, enmig de tot això,
enmig de la borrasca,
si vull superar-ho o no."
Una de les coses que em pregunten és:
"Aleshores, no he de tenir cap emoció? "
Jo sempre hi contesto que de cap manera.
Sí, tenim emocions,
situacions de la vida real,
tenim coses amb les que bregar.
El que s'ha de fer és seguir en el present,
no deixar-se portar per les emocions.
Està bé tenir sentiments, pero no cal ser sentimental.
Quan la gent m’observa,
veuen al jugador millor pagat de la NFL,
veuen que tinc a Ciara, la meva dona,
que tinc família, etc.
Però també afronto situacions de la vida.
Tots ho hem de fer.
Tots patim tristesa, pèrdues,
depressions, problemes i pors.
No he arribat fins aquí fàcilment.
Quina és la veritat,
i com he arribat fins ací?
La meva ment va començar a canviar.
No va ser en el triomf absolut, ni en el fracàs estrepitós,
sinó en el procés,
preguntant-me quin era el pas següent, com ho faig aquí i ara?
Hem de prendre decisions a la vida.
En el meu cas, quan era jove i no tenia molt,
vaig prendre una decisió.
Volia creure
que em passarien bones coses,
que mantindria l'estabilitat emocional,
que tindria el llenguatge correcte
i pensaria en les coses adequades,
que em prepararien per al dia d’avui.
Només sóc un ésser humà.
Només sé llançar la pilota lluny,
córrer i fer alguns bons llançaments
que fan somriure a la gent.
Però encara tinc pressió,
preocupacions, encara tinc pors,
encara m’enfronto a coses,
encara sofreixo pèrdues.
La positivitat pot ser perillosa,
però sempre és millor que la negativitat.
No volia viure en la negativitat,
aleshores m’he mantingut en el punt mitjà.
a la marxa neutra.
Així és on vaig viure,
i on he viscut fins ara.