Brbljiva baka i razbojnik lutalica se suočavaju na prašnjavom putu.
Prodavac Biblije namamljuje filozofkinju s amputiranom nogom u ambar.
Na staroj plantaži, putujući nadničar podučava gluvu ženu njenoj prvoj reči.
Na svojoj farmi u ruralnoj Džordžiji,
okružena jatom ptica ljubimaca,
Flaneri O'Konor je ispisivala priče o otpadnicima,
uljezima i neprilagođenima smeštene u svetu koji je najbolje poznavala:
američkom Jugu.
Objavila je dva romana,
ali je verovatno najpoznatija po svojim kratkim pričama,
koje su istraživale život u malom gradu prodornim jezikom, neobičnim humorom,
kao i očaravajuće neprijatnim scenarijima.
U slobodno vreme, O'Konor je crtala karikature,
a njeno pisanje je takođe ispunjeno karikaturom.
U njenim pričama, majka ima lice „široko i nevino kao kupus“,
čovek ima elana koliko i „krpa za brisanje poda“,
a telo jedne žene je oblikovano kao „pogrebna urna“.
Imena njenih likova su jednako promišljena.
Uzmite priču: „Život koji spasiš možda bude tvoj“,
gde lutalica bez ruke Tom Šiftlet [shifty - prevrtljiv]
doluta u živote starice po imenu Lusinel Krejter
i njene gluvoneme kćerke.
Iako je gđa Krejter samouverena,
njen izolovani dom se raspada.
U početku, možda smo sumnjičavi zbog Šiftletovih motiva
kada se ponudi da im pomaže oko kuće,
ali O'Konor uskoro razotkriva da je starica jednako prepredena
kao i njen neočekivani gost,
i izvrće čitaočeve pretpostavke o tome ko ima premoć.
Za O'Konor nijedna tema nije bila van domašaja.
Iako je bila predana katolkinja,
nije se plašila da istražuje mogućnost
da pobožno razmišljanje i nepobožno ponašanje
koegzistiraju u istoj osobi.
U njenom romanu „Nasilni pobeđuju“,
glavni lik je rastrzan izborom da postane božji čovek,
ali i podmeće požare i vrši ubistva.
Knjiga počinje oklevajućim prorokom u izuzetno kompromitujućem položaju:
„Ujak Frensisa Meriona Tarvotera je tek pola dana bio mrtav
kada se dečak toliko napio da nije mogao da dovrši kopanje groba.“
Zbog toga je povereno prolazniku „da odvuče telo sa stola za doručkovanje
na kom je i dalje stajalo, i da ga zakopa [...]
sa dovoljno zemlje odozgo kako ga psi ne bi otkopali.“
Iako se o njenim političkim stavovima i dalje raspravlja,
O'Konorina fikcija bi takođe mogla da bude u skladu sa južnjačkim rasizmom.
U „Sve što raste mora se sastati“,
prikazuje sina koji besni zbog majčine netrpeljivosti.
Međutim, priča otkriva da i on ima sopstvene zablude
i nagoveštava kako puko prepoznavanje zla
ne oslobađa njegov karakter preispitivanja.
Čak i dok O'Konor ispituje najneprijatnije aspekte ljudskosti,
ostavlja otvorena vrata za iskupljenje.
U priči „Dobrog čoveka je teško naći“,
iskupljuje nepodnošljivu baku zato što oprašta okorelom kriminalcu,
čak i kad se ustremi na njenu porodicu.
Iako možemo da negodujemo zbog cene koju žena plaća za ovo iskupljenje,
prinuđeni smo da se suočimo sa iznijansiranošću trenutaka
koje bismo inače posmatrali krajnje nasilnim ili zlim.
O'Konorino vladanje groteskom
i njena istraživanja uskogrudosti i sujeverja Juga
svrstali su je u pisce južnjačke gotike.
Međutim, njena dela su prevazilazila puki apsurd
i zastrašujuće karakteristike u vezi s tim žanrom
kako bi razotkrila raznolikost i iznijansiranost ljudskog karaktera.
Znala je da je ponešto od ove raznolikosti neprijatno
i da njene priče nisu za svakoga,
ali je pronašla užitak u izazivanju čitalaca.
O'Konor je umrla od lupusa sa 39 godina,
nakon što ju je bolest uglavnom vezala za farmu u Džordžiji tokom 12 godina.
Tokom tih godina,
napisala je većinu svojih najmaštovitijih dela.
Njena sposobnost poskakivanja između odvratnosti i otkrovenja
i dalje privlači čitaoce njenim beskrajno iznenađujućim fiktivnim svetovima.
Kako njen lik Tom Šiftlet primećuje,
telo je „kao kuća:
ne ide nikuda,
ali je duh, gospođo, kao automobil:
stalno u pokretu.“