סבתא פטפטנית ובנדיט משוטט עומדים אחד מול השני על דרך עפר.
מוכר ספרי תנ"ך מפתה פילוסוף בעל רגל אחת לאסם.
תיקונאי מלמד אישה חרשת את המילה הראשונה שלה על מטע עתיק.
מהחווה שלה בג'ורג'יה הכפרית,
מוקפת בלהקה של ציפורי מחמד,
פלאנרי אוקונור כתבה מעשיות על מנודים,
פולשים ולא יוצלחים שממוקמים בעולם שהיא הכירה הכי טוב:
הדרום האמריקאי.
היא פרסמה שני רומנים,
אבל היא אולי מוכרת הכי הרבה בזכות הסיפורים הקצרים שלה,
שחוקרים חיים בערים קטנות עם שפה עוקצנית, והומור מוזר,
ותרחישים נפלאים בחוסר הטעם שלהם.
בזמנה החופשי אוקונור ציירה קריקטורות,
וגם הכתיבה שלה מלאה קריקטורות.
בסיפורים שלה, לאם יש פנים "רחבים ותמימים כמו כרוב",
לאיש אחר יש מוטיבציה של "סמרטוט רצפה",
ולאישה אחת יש גוף בצורת "כד אפר".
השמות של הדמויות שלה ערמומיים באותה מידה.
קחו למשל את הסיפור "החיים שאתם מצילים יכולים להיות שלכם",
בו הנווד בעל היד האחת טום שיפטלט נכנס לחיים
של אישה זקנה בשם לוסינל קרייטר
וביתה החרשת אילמת.
למרות שגברת קרטר בטוחה בעצמה,
הבית המבודד שלה מתפרק.
ראשית, אולי נהיה חשדנים בקשר למניעים של שיפטלט
כשהוא מציע לעזור בבית,
אבל אוקונור מגלה במהרה שהאישה הזקנה
זוממת ממש כמו האורח הלא צפוי שלה --
ומטלטלת את ההנחות המוקדמות של הקוראים בנוגע לידו של מי על העליונה.
עבור אוקונור, אף נושא לא היה מחוץ לתחום.
למרות שהיא היתה קתולית אדוקה,
היא לא פחדה לחקור את האפשרויות
של מחשבה קנאית והתנהגות משוחררת
שמתקיימים במקביל באותו אדם.
ברומן שלה "האלימים נושאים את זה הלאה",
הדמות המרכזית מתמודדת עם הבחירה להפוך לאיש אלוהים --
אבל גם מצית ורוצח.
הספר פותח עם הנבואה המסוייגת במצב מתפשר במיוחד:
"דודתו של פרנסיס מריון טארווטר היה מת רק חצי יום
כשהילד השתכר מדי כדי לגמור לחפור את הקבר שלו."
זה משאיר את העוברים והשבים "לגרור את הגופה משולחן ארוחת הבוקר
שם היא עדיין ישבה ולקבור אותה [...]
עם מספיק עפר עליה כדי להרחיק את הכלבים מלחפור אותה."
למרות שהפוליטיקה שלה עדיין בדיון,
הפיקציה של אוקונור יכולה להיות משוייכת לגזענות של הדרום.
ב"כל מה שעולה חייב להתמזג",
היא מתארת בן רותח על הגזענות של אימו.
אבל הסיפור מגלה שיש לו נקודות מבט מתות משלו
ומציע שפשוט להכיר ברשע
לא פוטר את הדמות שלו מבחינה עמוקה.
אפילו כשאוקונור חוקרת את הפנים הכי דוחות של האנושות,
היא משאירה את הדלת לגאולה פתוחה מעט.
ב"קשה למצוא אדם טוב",
היא גואלת את הסבתא שלא ניתן לסבול על שסלחה לפושע קשוח,
אפילו כשהוא מתקרב למשפחתה.
למרות שאולי נעצר במחיר שהאישה משלמת על הגאולה הזו,
אנחנו מוכרחים להתעמת עם הניואנסים ברגעים
שאחרת היינו מחשיבים לאלימים או מרושעים לגמרי.
השליטה של אוקונור בגרוטסקי
וחקר צרות האופק והדעות הקדומות של הדרום
הובילו אותה להיות מסווגת ככותבת דרומית גותית.
אבל העבודה שלה דחפה מעבר למגוחך לגמרי
ותכונות מפחידות שמקושרות לג'אנר
כדי לגלות את המגוון והניואנס של הדמות האנושית.
היא ידעה שחלק מהמגוון הזה היה לא נוח,
ושהסיפורים שלה יכולים להיות טעם נרכש --
אבל היא נהנתה לאתגר את הקוראים שלה.
אוקונור מתה מזאבת בגיל 39,
אחרי שהמחלה הגבילה אותה בעיקר לחווה שלה בג'ורג'יה לשתים עשר שנים.
במהלך השנים האלו,
היא כתבה את רוב העבודות בעלות הדמיון שלה.
היכולת שלה לעבור בין דחיה לגילוי
ממשיכה למשוך קוראים לעולמות הדמיוניים האין סופיים המפתיעים שלה.
כמו שהדמות שלה טום שיפלט אומרת,
הגוף הוא "כמו בית:
הוא לא הולך לשום מקום,
אבל הנפש, גבירתי, היא כמו רכב:
תמיד בתנועה".