Goleme ajkule su neverovatna stvorenja. One su prosto božanstvene.
Mogu da dosegnu dužinu od 10 metara,
neki smatraju i više.
Mogu da budu teške i do dve tone,
neki smatraju i do pet.
One su druga najveća vrsta ribe na svetu.
U pitanju je bezopasna vrsta koja se hrani planktonom.
Smatra se da mogu
da filtriraju jedan kubni kilometar vode na sat
i da opstanu sa 30 kg zooplanktona na dan.
To su neverovatna bića.
I mi, u Irskoj, imamo sreće jer postoji puno golemih ajkula,
kao i prilika da ih izučavamo.
One su bile i veoma značajne za priobalne zajednice
stotinama godina unazad,
pre svega u oblastima Kladag, Daf i Konemara,
gde su mali zemljoradnici imali običaj da otplove
na jedrenjacima i čamcima,
katkad daleko od obale, katkad do mesta zvanog Sanfiš Benk,
koje se nalazi oko 48 kilometara zapadno od ostrva Akil,
kako bi lovili goleme ajkule.
Ovo je stari drvorez iz 1800-ih.
Veoma su važne,
pre svega zbog ulja u njihovim jetrama.
Trećinu dužine ajkulinog tela čini jetra,
koja sadrži velike količine ulja.
To ulje se koristilo pre svega za rasvetu,
ali i za lečenje rana i u druge svrhe.
Godine 1742. za uličnu rasvetu
u Galveju, Dablinu i Vaterfordu,
koristilo se ulje ribe-sunce.
"Riba sunce" je jedan od naziva za golemu ajkulu.
Prisutne su u morima od pamtiveka, veoma su bitne za priobalne zajednice.
Verovatno najbolje dokumentovani lov na golemu ajkulu na svetu
je onaj sa ostrva Akil.
Malo je odsečeno.
Ovo je zaliv Kim na Akilovom ostrvu.
Ajkule su imale običaj da posećuju zaliv.
Ribari su vezivali mrežu na sam kraj litice,
i razapinjali je do sledeće mreže.
Ajkula koja bi se našla u blizini bi udarila u mrežu
i mreža bi pala pravo na nju,
usled čega bi ajkula najčešće potonula i udavila se.
Ili bi povremeno odveslali u malim čamcima
i usmrtili ajkulu zabadajući joj koplje u predeo vrata.
Zatim bi se vratili sa plenom u luku Purten Harbor,
gde bi skuvali ajkule u kjlučaloj vodi i upotrebili jetreno ulje.
Takođe su koristili ajkulino meso kao đubrivo
i neretko su im odsecali peraja.
Verovatno najveća pretnja za ajkule u svetu danas jeste
odsecanje njihovih peraja.
Ljudi se uglavnom plaše ovih životinja zbog filma "Ajkula".
Svake godine, možda pet ili šest osoba strada od napada ajkula.
Nedavno je jedna osoba poginula, zar ne? Pre par nedelja.
Ljudi ubijaju oko 100 miliona ajkula godišnje.
Zapravo ne verujem da postoji prava ravnoteža,
ali sam ubeđen da ajkule imaju više razloga
da se boje čoveka nego mi njih.
U pitanju je zaista dobro dokumentovan lov na ajkule,
i kao što vidite, sredinom XX veka je dostignut vrhunac
kada je ubijano 1500 ajkula godišnje.
Veoma brzo je usledio pad u aktivnostima -
radi se o klasičnom ubrzanom rastu i padu aktivnosti,
što ukazuje da su zalihe iscrpljene
ili da je razmnožavanje vrste usporeno.
Ubijeno je oko 12 000 ajkula u tom periodu,
tako što se postavljao običan kanap od konoplje
u zalivu Kim na Akilovom ostrvu.
Ljudi su i dalje ubijali ajkule sredinom '80-ih godina,
pogotovo u mestima kao što je Danmor Ist u okrugu Vaterford.
I otprilike 2 500 do 3 000 ajkula je ubijeno do 1985. godine,
veliki broj su ubili norveški ribolovci.
Ne vidi se najbolje, ali crna boja označava
norveške brodove koji su se koristili za lov na ajkule,
što znači da crna linija na osmatračnici
ukazuje da je u pitanju brod za lov na ajkule,
a ne na kitove.
Kroz jezik se vidi u kojoj meri su goleme ajkule
bile značajne za priobalne zajednice.
Iako ne govorim tečno irski,
znam da se u Keriju upotrebljava izraz "Ainmhide na seolta",
što znači neman sa dva peraja.
Takođe se koristi izraz "Liop an da lapa",
nepokorna zver sa dva peraja.
Zatim imamo izraze "Liabhan mor", u prevodu velika životnja,
kao i moj omiljeni "Liabhan chor greine",
velika sunčeva riba.
To je zaista zanimljiv naziv.
Na ostrvu Tori, koje je jako neobično mesto, zovu ih "muldoons",
niko ne zna da kaže zašto.
Nadam se da niko u sali nije iz Torija; to je predivno mesto.
Na ostrvu su uglavnom bile poznate
kao sunčeve ribe.
To označava da se izležavaju na površini vode kada je sunčan dan.
Postoji bojazan da su goleme ajkule postale izumiruća vrsta svuda u svetu.
Neki smatraju da se ne radi o padu u broju jedinki.
Moglo bi da se radi o promenama u distribuciji planktona.
Smatra se da bi ove ajkule mogle da budu
odličan pokazatelj klimatskih promena,
jer jedu plankton u rekordnim količinama
plivajuću unaokolo sa otvorenim čeljustima.
One se danas nalaze na listi ugroženih vrsta IUCN.
U Evropi su pokrenute inicijative da se zaustavi lov na njih.
Zabranjeno je da se love ajkule i da se izvode na kopno,
čak i one koje su slučajno ulovljene.
U Irskoj nisu zaštićene.
Zapravo u Irskoj one nemaju nikakav legalan status,
uprkos našem interesovanju za tu vrstu
i istorijskom kontekstu u kome goleme ajkule opstaju.
Veoma malo znamo o njima,
a veliki deo onoga što znamo
proizlazi iz njihovog običaja da izranjaju na površinu.
I mi pokušavamo da dokučimo šta rade
na osnovu njihovog ponašanja na površini.
Tek sam prošle godine otkrio, na konferenciji na ostrvu Man,
koliko je neuobičajeno živeti na mestu
gde goleme ajkule redovno, učestalo i predvidivo
izranjaju na površinu kako bi "lenčarile".
Za naučnike je to zaista neverovatna prilika
da vide i upoznaju goleme ajkule,
ta fantastična stvorenja.
I to nam pruža neverovatnu mogućnost da ih izučavamo, da im se približimo.
Zato smo pre par godina - iako je prošla bila udarna -
počeli da obeležavamo ajkule
kako bismo pokušali da otkrijemo
njihova kretanja i da li se uvek vraćaju na ista mesta.
Koncentrisali smo se pre svega - ne vidi se baš -
na oblasti Severni Donegal i Zapadni Keri,
gde sam ja inače bio najaktvniji.
I obeležili smo ih velikim, dugim štapom.
Ovo je štap za pecanje
sa markerom na vrhu.
Popnemo se na brod i obeležimo ajkulu.
Bili smo veoma efikasni.
Obeležili smo 105 ajkula prošlog leta,
50 u roku od tri dana
kod poluostrva Inišoven.
Najteže je prići mestu, biti tamo u pravo vreme.
Ali je tehnika sama po sebi jednostavna i laka.
Pokazaću vam kako to izgleda.
Na brodu koristimo teleskopsku kameru
kako bismo snimili ajkule.
Sa jedne strane pokušavamo da utvrdimo ajkulin pol.
Ovde ne možete da vidite jer je odsečeno, to je zeleni beleg na ajkuli iz Kerija.
Koristili smo i nekoliko satelitskih markera,
tako da smo ipak upotrebili po koja visoko tehnološka sredstva.
Ovo su markeri koji ujedno i snimaju.
Oni i arhiviraju informacije.
Satelitski marker funkcioniše samo kada je izvan vode,
i tada šalje signal satelitu.
Međutim, ajkule i ostale ribe su uglavnom ispod vode.
Ovaj marker nam omogućava da lokalizujemo ajkule
na osnovu vremenskog intervala i položaja sunca,
kao i temperature vode i dubine.
A onda je na nama da rekonstruišemo njihovu putanju.
Marker je podešen da se posle izvesnog vremena otkači sa ajkule,
u ovom slučaju je to bilo osam meseci,
i on se zaista otkačio u pravom trenutku, izronio je na površinu,
pozdravio se sa satelitom
i poslao mu, ne sve podatke, ali dovoljno da bismo mogli
da izvučemo nešto iz tih informacija.
I to je jedini načini da otkrijemo
ponašanje i pokrete ajkula kada su ispod vode.
Ovo su karte koje smo izradili.
Ovde se vidi da smo obeležili obe ajkule koje su plivale u blizini Kerija.
Jedna je provela svo vreme, tačnije poslednjih osam meseci,
u irskim vodama.
Na dan Božića bila je u blizini kontinentalnog platoa.
A ovo je ajkula za koju još uvek nemamo precizne podatke,
na osnovu temperature i dubine mora,
ali znamo da je druga provela većinu svog vremena
u, ili u blizini, Irskog mora.
Prošle godine, moje kolege sa ostrva Man,
markirali su jednu ajkulu
koja je, za 90 dana, prešla put od ostrva Man do Nove Škotske.
To je 9 500 kilometara.
Nismo mislili da to može da se desi.
Drugi kolega iz SAD
je obeležio dvadesetak ajkula u masačusetskom zalivu,
ali markiranje nije baš uspelo.
Jedino što zna to je gde ih je markirao
i gde su se tagovi otkačili.
A to je u Karipskom moru i čak u Brazilu.
Mislili smo da goleme ajkule radije žive u područjima
umerene klime, kao što je naše.
Ali one zapravo prelaze ekvator.
Pokušavamo da otkrijemo veoma jednostavne
stvari o golemim ajkulama.
Ono što je za mene
veoma čudno i iznenađujuće
to je koliko je ograničena genetska raznolikost ajkula.
Ja nisam genetičar i ne umišljam da se razumem u genetiku.
I zato je sjajno sarađivati sa različitim stručnjacima.
Ja sam čovek sa terena.
Obuzme me panika ako treba da provedem čitave sate
u laboratoriji sa belim mantilom.
Nisam ja za to.
Dobro je što možemo da radimo sa genetičarima koji se u to razumeju.
Izučavajući genetske karakteristike golemih ajkula,
otkrili su da je njihova raznovrsnost veoma ograničena.
Ako pogledate prvi red,
vidite da su sve ove različite vrste zapravo veoma slične.
Mislim da to znači da sve pripadaju rodu ajkula
i da potiču od istog pretka.
Ako uzmete nukleotidnu raznovrsnost,
što je genetska karakteristika koja se nasleđuje od roditelja,
možete videti da goleme ajkule, ako pogledale prve rezultate,
imaju niži stepen raznovrsnosti
od ostalih vrsta ajkula.
I vidite da je ovo istraživanje urađeno 2006. godine.
Pre 2006, nismo ništa znali o genetičkoj varijabilnosti ovih ajkula.
Nismo znali da li se dele u različite populacije
i da li postoje subpopulacije.
I naravno to je veoma bitno ukoliko želite da utvrdite
tačnu veličinu populacije i ugroženost vrste.
Les Nobl iz Aberdina
je posumnjao u ove rezultate
i odlučio da uradi drugo istraživanje
koristeći mikro-satelite,
koji su mnogo skuplji, oduzimaju mnogo više vremena,
i koji su, na njegovo veliko iznenađenje, dali skoro identične rezultate.
Dakle, ispostavilo se da goleme ajkule,
iz nekog nepoznatog razloga, imaju veoma ograničenu raznovrsnost.
Smatra se da je možda genetički drift,
nastao pre 12 000 godina,
odgovoran za ovako ograničenu raznovrsnost.
Međutim, raznovrsnost kit-ajkula,
druge velike vrste ajkula koje se hrane planktonom,
je mnogo veća.
Vidimo da tu zapravo nema nikakve logike.
Dokazano je da ne postoji genetska diferencijacija
između golemih ajkula koje nastanjuju različite okeane.
To znači da, iako se goleme ajkule mogu naći svuda u svetu,
genetički se ne mogu razlikovati
one iz Pacifičkog ili Atlantskog okeana, od onih sa Novog Zelanda
ili iz Irske ili Južne Afrike.
Sve one izgledaju isto.
Međutim, i to je iznenađujuće. Donekle neočekivano.
Ja to naprosto ne razumem i ne trudim se da razumem.
I čisto sumnjam da većina genetičara to razume,
ali to ih ne sprečava da objavljuju brojke.
Može se proceniti veličina stanovništva
na osnovu genetičke raznovrsnosti.
Rus Helzel uspeo je da utvrdi tačan broj jedinki:
8 200 golemih ajkula.
To je to.
8 000 golemih ajkula na svetu.
Pomislićete: "Ma, to je smešno. Nema teorije."
Les je uradio preciznije istraživanje
i zaključio da ih ima oko 9 000.
Različiti rezultati se mogu pripisati upotrebi različitih mikro-satelita.
Ali na osnovu svih tih istraživanja došli smo do proseka,
a prosek je oko 5 000,
u šta ja lično ne verujem,
ali ja sam inače skeptik.
Ali čak i u slučaju blagog odstupanja u brojkama,
efektivna populacija verovatno broji oko 20 000 jedinki.
Da li se sećate koliko ih je samo ubijeno kod ostrva Akil
'70-ih i '50-ih godina prošlog veka?
Sve ovo ukazuje na činjenicu
da postoji rizik od izumiranja ove vrste
zbog ograničene veličine populacije.
Od ukupno 20 000 ajkula, procenjuje se da su 8 000 ženke.
To znači da postoji samo 8 000 ženki golemih ajkula na svetu?
Ne znam. Ne verujem u to.
Problem sa ovim istraživanjima
jeste ograničen broj uzoraka.
Nisu dobili dovoljno uzoraka kako bi
zaista detaljno izučili sve genetske karakteristike.
Odakle potiču uzorci
koji se koriste za genetska istraživanja?
Pa jedan od očiglednih izvora jesu mrtve ajkule nađene na plaži.
U Irskoj godišnje nađemo dve ili tri mrtve ajkule na kopnu,
uz malo sreće.
Drugi izvor jeste prilov kao posledica ribolovnih aktivnosti.
Tako su do nas dospevale ajkule koje su se upetljale u mrežu na površini vode.
To je sada zabranjeno, što je dobra vest za ajkule.
Neke se upetljaju u mreže, u alov.
Ovo je ajkula koja je izneta na kopno malo pre Božića,
nezakonito jer je to zabranjeno po evropskom zakonu.
Prodavali su je po ceni od osam evra po kilogramu kao stek od ajkule.
Čak su okačili recept na zid dok im nije naznačeno da je to zabranjeno.
Na kraju su zaista dobili kaznu.
Da li je neko probao, ne?
Za sva istraživanja koja sam vam pokazao,
do sada je upotrebljeno ukupno 86 uzoraka
u svetu.
U pitanju je izuzetno ozbiljan posao,
sva ta istraživanja pokreću veoma bitna pitanja,
i govore nam dosta toga o veličini populacije,
kao i o subpopulacijama i strukturi stanovništva,
ali su ona ograničena nedostatkom uzoraka.
Za markiranje ajkula - a ovako smo ih markirali, brzo -
ponekad ajkule ponekad mogu da reaguju.
Jednom prilikom, kada smo bili na severu, u Malin Hedu u oblasti Donegal,
ajkula je repom udarila čamac
jer ju je iznenadila blizina čamca više nego postavljanje markera,
Kasnije, kada smo se Emet i ja
vratili u luku Malin Hed,
video sam da su na prednjoj strani broda ostali tamni viskozni tragovi.
I onda sam se setio - nekada sam provodio dosta vremena
na komercijalnim ribarskim brodovima -
ribari su govorili da uvek znaju
kada im se golema ajkula upetljala u mrežu
na osnovu tragova koje ostavlja za sobom.
Pomislio sam da je verovatno ajkula ostavila te tragove.
Želeli smo da dođemo do uzoraka tkiva za genetska istraživanja
jer smo znali da su dragocena.
I koristili smo konvencionalne metode -
samostrel, vidite da ga držim u ruci -
koristimo za uzimanje uzoraka sa kitova i delfina za genetska istraživanja takođe.
Probao sam i razne druge metode.
Međutim, strele su se stalno lomile
jer je ajkulina koža izuzetno tvrda.
Nema šanse doći do uzorka na taj način.
Znali smo da to neće uspeti.
Kada sam video crni trag na prednjoj strani broda,
pomislio sam, treba iskoristiti ono što ti je dato na ovom svetu.
I tako sam skinuo crnu sluz sa broda.
Imao sam malu epruvetu sa alkoholom,
sve što je potrebno da pošaljem uzorak genetičarima.
Prikupio sam supstancu i poslao uzorak u Aberdin,
sa napomenom "Proverite ovo".
Mesecima nisu ništa preduzeli po tom pitanju.
Samo kada smo imali konferenciju na ostrvu Man,
ja sam mu redovno slao mejlove pitajući:
"Da li ste slučajno pogledali moji uzorak?"
On je odgovarao: "Ma da. Kasnije, kasnije."
Na kraju je zaključio da je bolje da to stvarno uradi
jer se do tada nikada nismo sreli
i mogao bi da se osramoti što nije uradio.
I na njegovo veliko iznenađenje, našli su DNK u sluzi.
Uvećali su ga i testirali
i otkrili su da se radi o DNK goleme ajkule,
dobijenom iz sluzi.
Bio je veoma uzbuđen zbog tog otkrića.
Od tada sluz nosi naziv "sluz Simonove ajkule".
I pomislio sam: "Hej, znate šta, ja ovo mogu dodatno da produbim".
Odlučili smo da pokušamo da nađemo još
sluzi u moru.
Pošto smo već potrošili tri i po hiljade za satelitske markere,
odlučio sam da uložim još 7,95 - cena je još uvek okačena -
i kupim u maloj lokalnoj prodavnici u Kilrušu
dršku za podni brisač
i nekoliko sunđera za čišćenje rerne za još manje novca.
Umotao sam sunđer oko držača
i očajnički sam priželjkivao da mi se ukaže prilika
da dođem u kontakt sa ajkulama.
Sve ovo se desilo u avgustu,
a ajkule se uglavnom mogu videti u junu ili julu.
Veoma je mala verovatnoća da budete na pravom mestu
Bili smo očajni.
Pohrlili smo ka ostrvima Blasket čim smo čuli da tamo ima ajkula
i naišli smo na nekoliko njih.
Dovoljno je bilo da držačem pređemo preko ajkulinih leđa,
dok prolazi ispod čamca -
ovde možete videti kako ajkula prolazi ispod čamca -
uspeli smo da prikupimo sluz.
I evo kako ona izgleda.
Pogledajte tu predivnu, crnu ajkulinu sluz.
U roku od pola sata,
prikupili smo pet uzoraka od pet različitih ajkula,
zahvaljujući metodi uzorkovanja na osnovu sluzi Simonove ajkule.
(Smeh)
(Aplauz)
Izučavam kitove i delfine u Irskoj već 20 godina,
i oni su u neku ruku spektakularniji.
Verovatno ste videli flim o grbavom kitu
koji smo snimili pre mesec ili dva u oblasti Veksford.
Uvek imamo na umu nasleđe koje želimo da ostavimo za sobom.
Ja sam mislio da će to biti grbavi kit koji iskače iz vode ili delfini.
Ali ponekad takve stvari same dolaze do nas
i treba znati iskoristiti takvu priliku.
Moguće je da će ovo biti moja zaostavština -
Simonova ajkulina sluz.
Ove godine smo dobili novac
da nastavimo da prikupljamo uzorke.
I ono što je veoma korisno
to su teleskopske kamere - ovo je moja koleginica Džoan
sa teleskopskom kamerom -
koje vam omogućuju da gledate ispod ajkule.
Pokušavamo da vidimo da li mužjaci imaju bodlje,
koje kao da vise iza njihovih leđa.
Dakle, lako je utvrditi pol ajkule.
To znači da, ako smo u mogućnosti da odredimo ajkulin pol
pre nego što uzmemo uzorak,
onda možemo reći genetičaru da li je uzorak uzet sa ženke ili mužjaka.
To je veoma bitno jer trenutno ne postoji mogućnost
da se genetski napravi razlika između mužjaka i ženke,
što je meni delovalo zaista neverovatno,
jer jednostavno ne znaju odakle da počnu.
Međutim, određivanje ajkulinog pola
veoma je značajno
zbog, na primer, kontrolisanja trgovine
golemim ajkulama i drugim vrstama
jer je zabranjeno baviti se trgovinom ajkulama bilo koje vrste.
One se i dalje love i mogu se naći na tržištu.
Kao biolog sa terena,
jedino što želim jeste da upoznam te životinje.
Želim da naučim što više o njima.
Prilike su retke.
Sezona kada se ajkule mogu videti često je veoma kratka.
Mi jednostavno želimo da naučimo što je više moguće za što kraće vreme.
Zar nije fantastično
što možemo te uzorke nekome da damo
i da na taj način otvorimo nova polja istraživanja
u drugim oblastima, u genetici na primer,
koja može toliko toga da izvuče iz ovoga.
Dakle, kao što sam rekao,
čudno je kako neke stvari dospevaju do nas.
Iskoristite priliku.
Mislim da će ovo biti moje nasleđe u oblasti nauke.
Nadam se da će mi stići nešto spektakularnije i romantičnije
pre nego što umrem.
Ali za sada, hvala vam za ovo.
Pripazite na ajkule.
Hvala na pažnji.
(Aplauz)