Aceasta e o bandă desenată recentă din Los Angeles Times.
Poanta?
„Pe de altă parte, nu trebuie să mă trezesc
la patru dimineața în fiecare zi să-mi mulg labradorul.”
Asta e o copertă recentă din New York Magazine.
Cele mai bune spitale în care medicii spun că merg pentru tratarea cancerului,
naşteri, infarcte, boli de inimă, operaţii de şold, urgenţe la 4 a.m.
Şi ăsta e un cântec pe care l-am încropit --
(Muzică)
Aţi observat vreodată că patru dimineaţa
a devenit un fel de prescurtare?
E ca şi cum eşti treaz la cea mai groaznică oră posibilă.
(Râsete)
O oră pentru inconvenienţe, belele, dorinţe.
O oră pentru complotarea omorârii şefului poliţiei,
ca în această scenă clasică din „Nașul”.
Scenariul lui Coppola descrie aceşti tipi ca fiind „extenuaţi cu mânecile răsucite.
E patru dimineaţa.”
(Râsete)
O oră pentru lucruri şi mai macabre,
ca autopsii şi îmbălsămări în „The House of the Spirits”
a lui Isabel Allende.
După ce copleşitoarea Rosa cea cu păr verde e ucisă,
medicii o conservă cu unguente la pompe funebre.
Au lucrat până la patru dimineaţa.
O oră pentru lucruri şi mai macabre,
ca în revista New Yorker din aprilie anul trecut,
această scurtă povestire de Martin Amis începe așa:
„Pe 11 septembrie 2001 şi-a deschis ochii
la 4 a.m. în Portland, Maine,
şi ultima zi a lui Mohamed Atta începuse.”
Pentru o oră pe care o găsesc a fi cel mai paşnică
şi monotonă din zi,
ora 4 a.m. primeşte o grămadă de publicitate negativă.
(Râsete)
În multe medii de la multe nume mari,
și astfel am devenit suspicios.
M-am gândit: sigur cele mai creative minţi artistice ale lumii,
nu se opresc toate la această simplă figură de stil
ca şi cum ar fi inventat-o ele.
Ar putea fi vorba de mai mult?
Ceva intenţionat, ceva secret,
şi cine a pornit faima negativă a lui patru dimineaţa?
Aş zice că tipul ăsta -- Alberto Giacometti, arătat aici
cu câteva din sculpturile sale pe bancnota de 100 de franci elveţieni.
A făcut-o cu această bucată vestită
de la Muzeul de Artă Modernă din New York.
Titlul: „Palatul la Patru Dimineaţa”.
(Râsete)
1932.
Nu doar cea mai timpurie referinţă criptică
la patru dimineaţa pe care am găsit-o.
Cred că această aşa-numită prima sculptură suprarealistă
ar putea oferi o cheie incredibilă pentru aproape
toate descrierile artistice ale lui 4 dimineaţa ce vor urma.
Numesc asta Codul lui Giacometti, exclusiv la TED.
Acum, sunteţi liberi să mă urmăriţi pe Blackberries
sau pe iPhone dacă le aveţi.
Funcţionează cam aşa -- asta e o căutare recentă pe Google
pentru patru dimineaţa.
Rezultatele variază, desigur. Ăsta e un rezultat tipic.
Primele 10 rezultate vă dau
patru rezultate cu cântecului lui Faron Young, „E patru dimineaţa”.
Trei rezultate pentru filmul lui Judi Dench, „Patru dimineaţa”,
unul pentru poezia lui Wislawa Szymborska, „Patru dimineaţa”.
Dar ce au în comun un poet polonez,
o doamnă britanică, un faimos cântăreţ de country,
în afară de această căutare Google?
Ei bine, hai să începem cu Faron Young -- care s-a născut, întâmplător,
în 1932.
(Râsete)
În 1996, s-a împuşcat în cap pe 9 decembrie --
care întâmplător e ziua de naştere a lui Judi Dench.
(Râsete)
Dar nu a murit de ziua lui Dench.
A suferit până în după-amiaza următoare când a murit în sfârşit
din cauza unei aşa-zise răni de pistol provocate de el la vârsta de 64 de ani --
care, întâmplător, e vârsta la care a murit Alberto Giacometti.
Unde era Wislawa Szymborska în tot acest timp?
Ea are cel mai bun alibi din lume.
În aceeaşi zi, pe 10 decembrie 1996, în timp ce domnul patru-dimineaţa,
Faron Young, murea în Nashville, Tennessee,
doamna patru-dimineaţa -- sau una dintre ele -- Wislawa Szymborska
era în Stockholm, Suedia, acceptând Premiul Nobel pentru literatură.
Fix 100 de ani după moartea lui Alfred Nobel.
Coincidenţă? Nu, e înfiorător.
(Râsete)
Coincidenţa pentru mine are o magie mult mai simplă.
E ca şi cum v-aş spune:
„Hei, ştiţi că premiul Nobel a fost înfiinţat în 1901,
care întâmplător e anul naşterii lui Alberto Giacometti?”.
Nu, nu se potriveşte totul atât de bine în paradigmă,
dar asta nu înseamnă că nu se întâmplă ceva
la cele mai înalte niveluri.
De fapt, sunt oameni în această sală
care ar putea să nu vrea să vă arăt filmuleţul pe care-l vom vedea imediat.
(Râsete)
Video: Avem un teren de tenis, o piscină, o sală de cinema --
Vrei să spui că dacă vreau cotlete de porc chiar în mijlocul nopţii,
tipul tău o să le prăjească?
Desigur, de-asta e plătit.
Dacă ai nevoie de prosoape, spălătorie, servitoare...
Stai, stai, stai, stai -- stai să văd dacă am înţeles.
E noaptea de Crăciun, 4 a.m.
E o chiorăială în burta mea.
Homer, te rog.
Stai, stai, stai, stai, stai.
Stai să văd dacă am înţeles bine, Matt.
(Râsete)
Când Homer Simpson vrea să-şi imagineze
momentul cel mai neverosimil nu doar din punctul de vedere al timpului,
dar din tot calendarul, vine cu ora 4
în ziua de naştere a micului Iisus.
Şi nu, nu ştiu cum intră asta
în marea schemă a lucrurilor, dar în mod evident,
recunosc un mesaj codificat când văd unul.
(Râsete)
Spun, recunosc un mesaj codificat când văd unul.
Şi, oameni buni, puteţi cumpăra cartea „Viaţa mea” de Bill Clinton
de la librăria de aici de la TED.
Să o analizaţi complet pentru toate referinţele ascunse.
Sau puteţi merge pe website-ul Random House unde există acest fragment.
Şi cât de mult trebuie să citești
pentru a da de biletul de aur?
M-aţi crede, aproape 12 paragrafe?
Asta e pagina 474 în cărţile voastre, dacă mă urmăriţi:
„Deşi devenea mai bun, nu eram încă satisfăcut
cu discursul inaugural.
Scriitorilor mei probabil le ieșiseră peri albi
pentru că deşi lucrasem între 1 şi 4 dimineaţa
în ziua inaugurării, încă îl mai schimbam.”
Sigur așa a fost, pentru că s-a pregătit întreaga sa viaţă
pentru acest eveniment istoric ce a venit neanunțat.
Şi apoi --
(Râsete)
trei paragrafe mai târziu ajungem la această minunăţie:
„Am mers înapoi la Blair House să ne uităm la discurs pentru ultima oară.
A devenit mult mai bun de la 4 a.m.”
Ei bine, cum putea să fie aşa?
Conform scrierilor sale, acesta fie a dormit,
fie la o întâlnire de rugăciune cu AI şi Tipper
sau învăţând cum să lanseze o rachetă nucleară dintr-o valiză.
Ce se întâmplă cu preşedintele american la ora 4 dimineaţa în ziua inaugurării?
Ce s-a întâmplat cu William Jefferson Clinton?
S-ar putea să nu ştim niciodată.
Şi am observat, nu-i chiar aici azi
ca să facă faţă unor întrebări dure.
(Râsete)
Ar putea deveni ciudat, nu?
Adică, toate chestiile ăstea s-au întâmplat pe vremea lui.
Dar dacă ar fi fost aici --
(Râsete)
ne-ar putea reaminti, aşa cum face la sfârşitul autobiografiei sale,
că în ziua aceasta Bill Clinton a început o călătorie --
o călătorie care l-a transformat
în primul preşedinte democratic ales
în două mandate consecutive în ultimele decenii.
Din ultimele generații.
Primul de după acest om, Franklin Delano Roosevelt,
care şi-a început călătoria fără precedent
cu mult înainte, la prima lui alegere,
înapoi într-un timp mai simplu,
demult, în anul 1932.
(Râsete)
anul în care Alberto Giacometti
(Râsete)
a făcut „Palatul la Patru Dimineaţa”.
Anul, să ne amintim, în care această voce, acum dispărută,
a venit prima oară plângând în lumea noastră bătrână și nebună.
(Muzică)
Sunt multe lucruri de analizat.
Vă mulțumesc.
(Muzică)
(Aplauze)