Imaginați-vă o lume cu o varietate de forme de relief.
Are o atmosferă densă
în care vântul spulberă suprafața
și în care plouă.
Are munți și câmpii,
râuri, lacuri și mări,
dune de nisip și câteva cratere de impact.
Sună ca și cum ar fi Pământul, nu-i așa?
Această lume este Titan.
În august 1981,
Voyager 2 a surprins această imagine a celei mai mari luni a planetei Saturn.
Sondele Voyager au călătorit mai departe ca niciodată,
incluzând sistemul solar și nu numai
în geografia noastră.
Dar această imagine, această lună cețoasă
ne-a reamintit de misterul ce a rămas neelucidat.
Am învățat enorm în timp ce Voyager a zburat pe lângă Titan,
și totuși habar n-aveam ce zace sub această pătură atmosferică.
Era o suprafață înghețată cu forme de relief ca ale celorlalte luni
care fuseseră observate la Saturn și Jupiter?
Sau poate pur și simplu era un vast ocean global de metan lichid?
Învăluită și ascunsă de ceață,
suprafața lui Titan a fost un mister deosebit
pe care Cassini-Huygens, perechea de sonde spațiale lansată în 1997,
a fost desemnată să îl rezolve.
După ce a ajuns la destinație în 2004,
primele imagini trimise de Cassini cu suprafața lui Titan
au intensificat misterul.
Ne-au trebuit luni să înțelegem ce vedeam la suprafață,
să ne dăm seama, de exemplu,
că liniile întunecate,
care au fost inițial greu de identificat, încât le-am numit zgârieturi de pisică,
erau de fapt dune de nisip organic.
De-a lungul celor 13 ani petrecuți de Cassini studiind planeta Saturn,
inelele și lunile sale,
am avut privilegiul
de a evolua de la a nu ști aproape nimic despre suprafața lui Titan
la a-i înțelege geologia,
rolul pe care atmosfera îl joacă în modelarea suprafeței,
și chiar și a unor indicii asupra a ce se află sub suprafață.
Într-adevar, Titan este una din lumile oceanice,
luni aflate în recele sistem solar exterior,
dincolo de orbita lui Marte și a centurii de asteroizi,
cu oceane imense cu apă lichidă aflate sub suprafața lor.
Oceanul interior de pe Titan ar putea avea de 10 ori mai multă apă lichidă
decât toate râurile, lacurile, mările și oceanele Pământului.
Iar pe Titan există și lacuri și mări exotice
formate din etan și metan lichid, aflate la suprafață.
Lumile oceanice sunt printre cele mai fascinante locuri
din sistemul solar,
iar noi tocmai ce am început să le explorăm.
Aceasta este sonda Dragonfly.
În Laboratorul de fizică aplicată Johns Hopkins,
construim misiunea pentru noul program Frontiers al NASA.
Planificată pentru a fi lansată în 2026 și să ajungă pe Titan în 2034,
sonda Dragonfly e un vehicul multirotor,
similar în dimensiune cu roverele de pe Marte sau cu o mașină mică.
Atmosfera densă a lunii Titan, combinată cu gravitația mică,
o fac un loc foarte bun pentru a zbura,
iar sonda Dragonfly a fost proiectată exact pentru asta.
Tehnic un octorotor,
Dragonfly este un laborator mobil care poate zbura din loc în loc,
purtând cu el toate instrumentele sale științifice.
Dragonfly va analiza Titan într-un mod unic,
va studia detalii despre vremea și geologia sa,
și chiar va aduna mostre de la suprafață
pentru a afla din ce sunt făcute.
În total, Dragonfly va petrece aproape trei ani explorând Titan,
măsurându-i în detaliu chimia,
observându-i atmosfera și cum interacționează cu suprafața,
și chiar căutând indicii de cutremure,
în scoarța lunii Titan.
Echipa Dragonfly,
formată din sute de oameni din America de Nord și din restul lumii,
muncește din greu la dezvoltarea acestei misiuni,
construind nava cu rotor, sistemul de navigație autonom,
precum și instrumentele sale,
toate urmând să lucreze împreună pentru a face măsurători științifice
pe suprafața lui Titan.
Dragonfly este următorul pas în explorarea
acestui laborator natural fascinant.
În timpul zborului pe lângă Titan, Voyager ne-a indicat posibilitățile.
Orbitând Saturn mai bine de un deceniu
și coborând prin atmosfera lui Titan,
Cassini și Huygens au ridicat vălul de pe Titan încă puțin.
Dragonfly va locui în mediul lui Titan,
pentru care, până acum, singura imagine de aproape
este cea făcută de proba Huygens în ianuarie 2005.
În multe privințe, Titan e cea mai apropiată asemănare cu Pământul timpuriu,
Pământul de dinaintea apariției vieții.
Măsurătorile sondei Cassini-Huygens
ne arată că elementele necesare vieții,
cel puțin a celei de care știm,
au existat pe Titan,
iar Dragonfly va fi scufundat cu totul în acest mediu străin,
căutând compuși similari cu cei
care au sprijinit dezvoltarea vieții pe Pământ
și ne va învăța despre caracterul locuibil al altor lumi.
Caracterul locuibil este un concept fascinant.
Ce e necesar pentru a face un mediu propice susținerii vieții,
fie ea așa cum o cunoaștem aici pe Pământ,
sau una exotică ce s-a dezvoltat în condiții diferite?
Posibilitatea existenței vieții în alte locuri
a inspirat imaginația umană și explorarea de-a lungul istoriei.
La o scară mai mare,
e motivul pentru care lumile oceanice din sistemul solar exterior
au devenit ținte de studiu atât de importante.
„Ce-ar fi dacă” este motorul explorării umane.
Nu știm cum a evoluat chimia în biologie aici pe Pământ,
dar procese chimice similare s-ar fi putut petrece pe Titan,
unde moleculele organice au avut ocazia
de a se amesteca cu apa lichidă de la suprafață.
A progresat sinteza organică în aceste condiții?
Și dacă da, cât de departe?
Nu știm... încă.
Ce vom învăța de la Dragonfly, acest demers fundamental uman,
este ispititor.
E o căutare a elementelor de bază, a fundațiilor, a pașilor chimici
precum cei ce au dus în ultimă instanță la viața pe Pământ.
Nu știm exact ce vom găsi când vom ajunge pe Titan,
dar tocmai de aceea mergem acolo.
În 1994 Carl Sagan scria:
„Pe Titan, moleculele care au căzut sub formă de ploaie,
ca mana din Rai, în ultimii patru miliarde de ani
ar putea fi încă acolo,
nealterate, înghețate, așteptând chimiștii de pe Pământ.”
Noi suntem acei chimiști.
Dragonfly este o căutare a unei înțelegeri mai profunde,
nu doar a lui Titan și a misterelor sistemului nostru solar,
dar și a originilor noastre.
Vă mulțumesc!