Képzeljenek maguk elé egy változatos felszínű világot.
Sűrű légkör borítja,
melyben szelek fújnak a talaj mentén,
és esik az eső.
Hegységek, síkságok,
folyók, tavak és tengerek,
homokdűnék és becsapódási kráterek váltakoznak rajta.
A Földhöz hasonlónak tűnik, igaz?
Ez a Titán.
1981 augusztusában
a Voyager–2 készítette ezt a felvételt a Szaturnusz legnagyobb holdjáról.
A Voyager űrszondák minden korábbinál messzebb jutottak a világűrben,
sikeresen feltérképezve a Naprendszert
és az azon túli térséget.
Ez a felvétel, ez a ködös hold azonban élesen rávilágított arra,
hogy mennyi rejtély maradt még.
Ismereteink exponenciálisan növekedtek, ahogy az űrszondák a holdhoz értek,
arról azonban fogalmunk sem volt, hogy mi rejlik a ködtakaró alatt.
Jéggel borított vidék
a Szaturnusz és Jupiter holdjaihoz hasonló felszíni formákkal?
Vagy folyékony metánból álló hatalmas óceán?
A Titán ködbe burkolózó felszíne
óriási rejtélyt jelentett.
Ennek megoldására tervezték az 1997-ben elindított,
keringő- és leszállóegységből álló Cassini–Huygens űrszondapárost.
2004-ben érkeztek meg,
és az első felvételek, melyeket a Cassini küldött a Titán felszínéről,
csak tovább fokozták a kíváncsiságot.
Hónapokig tartott, mire megértettük, mit látunk a felszínen,
hogy például
a felismerhetetlenség miatt
kezdetben macskakarmolásként emlegetett sötét csíkok
valójában szerves homokból álló dűnék.
A Cassini 13 éven át tanulmányozta
a Szaturnusz gyűrűit és holdjait;
ez idő alatt eljutottunk onnan,
hogy semmit sem tudtunk a Titán felszínéről,
oda, hogy megértettük a geológiáját,
légkörének felszínformáló szerepét,
sőt kaptunk némi támpontot, hogy mi lehet e felszín alatt.
A Titán egyike a Mars pályáján és a kisbolygóövezeten túl,
a Naprendszer külső, fagyos részében lévő,
óceánnal borított világoknak, holdaknak,
melyek felszíne nagy mennyiségű folyékony vízből álló óceánokat rejt.
A Titán belső óceánját akár tízszer több folyékony víz is alkothatja,
mint a Föld folyóit, tavait, tengereit, óceánjait együttesen.
A Titán felszínén folyékony metánból és etánból álló
különleges tavak és tengerek is vannak.
Az óceánvilágok
a Naprendszer legérdekesebb helyei közé tartoznak,
és csak nemrég kezdtük felfedezni őket.
Ez a Dragonfly.
A Johns Hopkins Egyetem kutatóintézetében fejlesztjük ki
a NASA New Frontiers nevű programja keretében.
A tervek szerint 2026-ban indul, és 2034-re éri el a Titánt
ez a forgószárnyas leszállóeszköz.
Mérete alapján hasonló egy marsjáróhoz vagy kisebb autóhoz.
A Titán sűrű légköre gyenge gravitációval párosul,
így könnyű repülni ezen a holdon –
és pontosan erre tervezték a Dragonflyt.
A nyolcrotoros drón
mobil laboratóriumként képes lesz ide-oda repülni
összes tudományos eszközével együtt.
A Dragonfly egyedülálló módon fogja feltérképezni a Titánt;
tanulmányozza majd időjárását, geológiáját,
sőt mintákat is vesz,
hogy megtudjuk, milyen anyag borítja a felszínét.
Összesen három évig kutatná a holdat,
részletesen felmérné kémiai tulajdonságait,
megvizsgálná légkörét és a felszínalakító tevékenységét,
sőt a Titán kérgében támadt földrengéseket,
pontosabban titánrengéseket is megfigyelné.
A Dragonfly fejlesztőcsapata –
több száz ember Észak-Amerikában és szerte a világban –
kitartóan dolgozik a küldetés megtervezésén,
építi a forgószárnyas eszközt, az autonóm navigációs rendszerét
és műszereit,
melyeknek összehangoltan kell működniük,
hogy tudományos méréseket végezhessenek a Titán felszínén.
A Dragonfly a következő nagy lépés
e csodálatos "természetes laboratórium" felderítésében.
A lehetőséget először a Voyager mutatta meg, amikor elrepült mellette.
A Cassini–Huygens űrszonda tíz évig keringett a Szaturnusz körül,
és a Titán légkörén keresztül a holdra leereszkedve
valamelyest fellebbentette a fátylat.
A Dragonfly otthonosan fog mozogni a Titán közegében,
melyről ez idáig egyetlen közeli felvételünk van:
a képet a Huygens-szonda készítette 2005 januárjában.
Sok szempontból a Titán hasonlít legjobban a korai,
még az élet kialakulása előtti Földhöz.
A Cassini–Huygens mérései alapján tudjuk,
hogy az élet alkotóelemei,
legalábbis az általunk ismert életé,
jelen voltak a Titánon,
és a Dragonfly teljesen belemerül majd ebbe az idegen közegbe,
kutatni fog olyan vegyületek után,
melyek hasonlók a földi élet kialakulását elősegítő összetevőkhöz,
elmélyítve ezzel tudásunkat más égitestek lakhatóságáról.
A lakhatóság roppant érdekes.
Mitől válik alkalmassá egy égitest az élet befogadására –
akár a Földön általunk megismert élet
vagy egészen más körülmények között kialakult különleges élet befogadására?
Az élet lehetősége más bolygókon
mindig is ösztönzőleg hatott az emberi képzeletre és felfedezésre.
Ezért váltak
a Naprendszer külső részében lévő óceánvilágok
ilyen fontos kutatási célponttá.
A "mi van akkor, ha" kérdések hajtják előre a felderítést.
Nem tudjuk, hogy itt a Földön hogyan lett a kémiából biológia,
de hasonló kémiai folyamatok végbemehetettek a Titánon is,
ahol volt rá esély,
hogy szerves molekulák folyékony vízzel keveredjenek a felszínen.
Elindultak-e szerves szintézisek ilyen körülmények között?
És ha igen, meddig jutottak?
Nem tudjuk – egyelőre.
A Dragonfly által nyerhető tudás, ez a sajátosan emberi törekvés
szívbe markoló.
Kutatás olyan építőkövek, alkotóelemek, kémiai reakciók után,
melyek lehetővé tették az élet kialakulását a Földön.
Nem tudjuk pontosan, hogy mit találunk a Titánon, amikor odaérünk,
de éppen ezért indulunk el.
Carl Sagan ezt írta 1994-ben:
"A Titánon az elmúlt négymilliárd évben
mennyei mannaként lehulló molekulák
lehet, hogy most is ott vannak,
szinte változatlanul, fagyott állapotban, és várják a vegyészeket a Földről."
Mi vagyunk ezek a vegyészek.
A Dragonfly célja, hogy mélyebben megértsük
nemcsak a Titánt és a Naprendszer rejtélyeit,
hanem saját eredetünket is.
Köszönöm.