Niciun alt organ,
poate niciun alt obiect existent,
nu este atât de încărcat de metafore și sensuri ca inima umană.
De-a lungul istoriei,
inima a fost un simbol al vieții noastre emoționale.
A fost considerat de mulți ca fiind lăcașul sufletului,
depozitarul emoțiilor.
Însuși cuvântul „emoție” provine în parte de la verbul francez „émouvoir”,
care înseamnă „a agita”.
Și poate că este logic ca emoțiile să fie legate de un organ
caracterizat prin mișcarea sa agitată.
Dar ce este această legătură?
Este reală sau doar metaforică?
Ca specialist în inimă,
mă aflu azi aici ca să vă spun că această legătură este foarte reală.
Emoțiile, veți afla,
pot avea și chiar au un efect fizic direct asupra inimii umane.
Dar înainte de a aprofunda asta,
haideți să vorbim un pic despre inima metaforică.
Simbolismul inimii emoționale dăinuie chiar și azi.
Dacă întrebăm oamenii ce imagine asociază cel mai mult cu iubirea,
mai mult ca sigur inima de Sf Valentin va fi în capul listei.
Forma inimii, numită cardioidă,
este un lucru comun.
Se găsește în frunzele, florile și semințele multor plante,
inclusiv în silphium,
care se folosea pentru contracepție în Evul Mediu
și poate că acesta este motivul pentru care inima a fost asociată
cu sexul și iubirea romantică.
Oricare ar fi motivul,
inima a început să apară în picturile cu îndrăgostiți în secolul al XIII-lea.
Cu timpul, picturile au ajuns să fie colorate în roșu,
culoarea sângelui,
un simbol al pasiunii.
În Biserica Catolică Romană,
forma inimii a devenit cunoscută ca Inima Sacră a lui Iisus.
Împodobită cu spini și emițând lumină eterică,
a devenit însemnul iubirii monastice.
Asocierea dintre inimă și iubire a rezistat modernității.
Când Barney Clark, un dentist pensionar cu insuficiență cardiacă în fază terminală
a primit prima inimă artificială permanentă în Utah în 1982,
soția lui de 39 de ani i-ar fi întrebat pe doctori:
„Va mai putea să mă iubească?”
Astăzi, știm că inima nu e sursa iubirii
sau a altor emoții, ca atare;
anticii s-au înșelat.
Și totuși, din ce în ce mai mult, am ajuns să înțelegem
că legătura dintre inimă și emoții este una profund intimă.
Inima poate că nu stă la baza sentimentelor noastre,
dar este foarte sensibilă la ele.
Într-un fel, o înregistrare a vieții noastre emoționale
este înscrisă în inimile noastre.
Teama și durerea, de exemplu, pot duce la răni cardiace profunde.
Nervii ce controlează procese inconștiente precum bătaia inimii
pot simți disconfort
și pot duce la un răspuns maladaptativ de tipul luptă-sau-fugi,
care determină vasele să se contracte,
inima s-o ia la goană
și presiunea sanguină să crească,
ducând la deteriorarea acestora.
Cu alte cuvinte,
este tot mai clar
că inimile noastre sunt extraordinar de sensibile la sistemul emoțional,
la inima metaforică, dacă vreți.
Există o boală de inimă recunoscută pentru prima oară acum 20 de ani
numită „cardiomiopatie takotsubo” sau „sindromul inimii frânte”,
în care inima slăbește brusc ca răspuns la stres intens sau la durere,
cum ar fi după o despărțire romantică sau moartea cuiva drag.
După cum se vede din aceste fotografii, inima îndurerată din mijloc
arată foarte diferit de inima normală din stânga.
Pare năucită
și se umflă frecvent luând forma distinctă a unui takotsubo,
cel din dreapta,
un vas japonez cu baza largă și gâtul subțire.
Nu știm exact de ce se întâmplă asta,
și sindromul dispare de obicei în câteva săptămâni.
Totuși, în perioada acută,
poate cauza insuficiență cardiacă,
aritmie ce pune viața în pericol,
și chiar moarte.
De exemplu, soțul unei paciente în vârstă
a murit recent.
Ea a fost tristă, desigur, dar a acceptat.
Poate chiar s-a simțit ușurată.
Fusese o boală foarte lungă; el avusese demență.
Dar la o săptămână după înmormântare, ea s-a uitat la fotografia lui
și i-au dat lacrimile.
Apoi i-a apărut o durere în piept, și odată cu ea, respirație dificilă,
venele gâtului s-au dilatat, fruntea i-a transpirat,
și gâfâia vizibil când stătea pe scaun,
toate fiind semne de insuficiență cardiacă.
A fost internată în spital,
unde ultrasunetele au confirmat ceea ce noi suspectam deja:
inima ei slăbise la mai puțin de jumătate din capacitatea normală
și se umflase luând forma unui takosubo.
Dar celelalte teste nu erau rele,
nu era niciun semn de artere înfundate.
După două săptămâni, starea ei emoțională a revenit la normal
și, ultrasunetele au confirmat,
la fel și inima ei.
Cardiomiopatia Takotsubo a fost asociată cu multe situații de stres,
inclusiv vorbitul în public...
(Râsete)
(Aplauze)
dispute casnice, pierderi la jocuri de noroc,
chiar și o petrecere surpriză pentru ziua de naștere.
(Râsete)
A fost chiar asociată cu răsturnări sociale de situație,
cum ar fi după un dezastru natural.
De exemplu, în 2004,
un mare cutremur a devastat un district din cea mai mare insulă a Japoniei.
Peste 60 de oameni au fost uciși și mii de oameni au fost răniți.
Pe fondul acestei catastrofe,
cercetătorii au constatat că incidența cardiomiopatiei takotsubo
a crescut de 24 de ori la o lună după cutremur,
comparativ cu o perioadă similară din anul precedent.
Rezidența acestor cazuri
era corelată cu intensitatea seismului.
În aproape fiecare caz, pacienții trăiau lângă epicentru.
Interesant, cardiomiopatia takotsubo s-a observat și după un eveniment fericit,
dar inima pare să reacționeze diferit,
umflându-se în zona mediană, de exemplu, și nu în lateral.
Motivul pentru care stimuli emoționali diferiți
conduc la modificări cardiace diferite rămâne un mister.
Dar astăzi, poate ca o odă dedicată filozofilor antici,
putem spune că deși emoțiile nu sunt conținute în interiorul inimii,
inima emoțională și cea biologică
se suprapun,
în moduri surprinzătoare și misterioase.
Sindromuri cardiace, inclusiv moartea subită,
au fost raportate de mult timp la indivizi cu tulburări emoționale puternice
sau zbucium în inimile lor metaforice.
În 1942,
fiziologul Walter Cannon de la Harvard a publicat lucrarea „Moartea vodoo”,
în care a descris cazuri de moarte din cauza fricii
în cazul oamenilor care credeau că au fost blestemați,
de exemplu de un doctor vrăjitor sau fiindcă au mâncat un fruct interzis.
În multe cazuri, victima, fără speranță, cade și moare pe loc.
Ce au avut în comun aceste morți a fost credința absolută a victimei
într-o forță externă care le poate cauza decesul,
și împotriva căreia nu aveau puterea să lupte.
Această percepție a lipsei de control, a afirmat cu tărie Cannon,
a rezultat într-un răspuns psihologic necruțător,
în care vasele sanguine s-au contractat în așa măsură
încât volumul sângelui a scăzut brusc,
presiunea sanguină a scăzut,
inima a slăbit acut,
producând o afectare majoră a organelor ca urmare a lipsei de oxigen.
Cannon credea că morțile vodoo
erau limitate la indigeni sau oameni „primitivi”.
Dar în timp, acest tip de moarte s-a constatat că a apărut
și la tot felul de oameni moderni.
Astăzi, moartea din cauza durerii a fost observată la soți și frați.
Inimile frânte sunt literal și figurativ mortale.
Aceste asocieri sunt valabile și la animale.
Într-un studiu fascinant din 1980 publicat în revista „Știința”,
cercetătorii au hrănit iepurii din cuști cu o dietă bogată în colesterol
pentru a-i studia efectele asupra bolii cardiovasculare.
Surprinzător, au observat că unii iepuri au dezvoltat boala mai mult decât ceilalți
dar nu au putut explica de ce.
Iepurii aveau diete similare, același mediu și același material genetic.
Ei credeau că putea fi ceva
legat de frecvența cu care tehnicianul interacționa cu iepurii.
Așa că au repetat studiul,
separând iepurii în două grupuri.
Ambele grupuri au primit o dietă bogată în colesterol.
Dar într-un grup, iepurii erau scoși din cuștile lor,
ținuți în brațe, mângâiați, li se vorbea,
iar în celălalt grup, iepurii rămâneau în cuștile lor
și erau lăsați singuri.
După un an, la autopsie,
cercetătorii au constatat că iepurii din primul grup,
care au interacționat cu oamenii,
au avut cu 60% mai puține boli aortice decât iepurii din celălalt grup,
deși aveau nivelul colesterolului similar, presiune sanguină și puls similare.
Astăzi, grija față de inimă a devenit mai puțin domeniul filozofilor,
care sunt preocupați de sensurile metaforice ale inimii,
și mai mult domeniul doctorilor ca mine,
înarmați cu tehnologii care acum un secol,
din cauza statutului exaltat al inimii în cultura umană,
erau considerate tabu.
În acest proces, inima a fost transformată
dintr-un obiect aproape supranatural plin de metaforă și sens,
într-o mașinărie ce poate fi manipulată și controlată.
Dar aici e punctul cheie:
aceste manipulări, înțelegem acum,
trebuie să fie însoțite de atenția la viața emoțională
pe care inima, de mii de ani, se consideră că o conține.
Gândiți-vă, de exemplu, la programul „Stil de viață sănătos”,
publicat în ziarul britanic „The Lancet” în 1990.
48 de pacienți cu boli coronariene moderate sau severe
au fost repartizați aleatoriu unui grup cu program obișnuit de îngrijire
sau cu un stil de viață intens ce includea o dietă vegetariană săracă în grăsimi,
exerciții fizice moderate,
consiliere psihologică de grup
și sfaturi de gestionare a stresului.
Cercetătorii au constatat că pacienții cu stil de viață intens
au avut o reducere cu aproape 5% a plăcii coronariene.
Pacienții controlați, pe de altă parte,
au avut cu 5% mai multă placă coronariană la un an
și 28% mai mult la cinci ani.
De asemenea, li s-a dublat rata evenimentelor cardiace,
ca atac de cord, operație de bypass coronarian
și moarte de natură cardiacă.
Iată un fapt interesant:
unii pacienți din grupul de control au adoptat o dietă și un plan de exerciții
care erau aproape la fel de intense ca ale grupului cu stil de viață intensiv.
Dar afecțiunile lor cardiace tot au progresat.
Doar dieta și exercițiile nu erau de ajuns să faciliteze regresia bolii coronariene.
Atât la un an cât și la cinci ani,
gestionarea stresului era corelată mai puternic
cu reversarea bolii coronariene
decât exercițiile.
Nu e niciun dubiu că acest studiu și altele similare sunt mici,
și, desigur, corelația nu înseamnă cauzalitate.
Cu siguranță e posibil ca stresul să conducă la obiceiuri nesănătoase,
iar acesta este adevăratul motiv al creșterii riscului cardiovascular.
Dar la fel ca asocierea fumatului cu cancerul de plămâni,
când atât de multe studii arată același lucru,
și când există mecanisme de a explica o legătură de cauzalitate,
pare un capriciu să negi că probabil exista una.
Ceea ce mulți doctori au concluzionat este ceea ce și eu am învățat
în cei aproape 20 de ani ca specialist cardiolog:
inima emoțională se intersectează cu contrapartea ei biologică
în moduri surprinzătoare și misterioase.
Și totuși, astăzi medicina continuă să conceptualizeze inima ca o mașinărie.
Această conceptualizare a avut mari beneficii.
Cardiologia, domeniul meu,
este indubitabil una dintre poveștile cele mai de succes
ale ultimilor 100 de ani.
Stenturi, pacemakers, defibrilatoare, operația de bypass coronarian,
transplantul de inimă,
toate au fost dezvoltate sau inventate după Cel de-Al Doilea Război Mondial
Totuși, este posibil
să ne apropiem de limitele a ceea ce medicina științifică poate face
pentru a combate bolile de inimă.
Într-adevăr, rata declinului mortalității cardiovasculare
a slăbit semnificativ în ultimul deceniu.
Vom avea nevoie să trecem la o nouă paradigmă
pentru a continua să facem progresul cu care ne-am obișnuit.
În această paradigmă factorii psihosociali vor trebui să fie în fața și în centrul
modului în care abordăm problemele inimii.
O să fie o bătălie complexă,
și rămâne un domeniu care este în mare măsură neexplorat.
Asociația Americană a Inimii încă nu consideră stresul emoțional
ca factor de risc modificator pentru bolile de inimă,
poate în parte deoarece colesterolul este mult mai ușor de redus
decât perturbarea emoțională și socială.
Există poate un mod mai bun,
dacă recunoaștem că, atunci când spunem „o inimă frântă”,
uneori chiar vorbim despre o adevărată inimă frântă.
Trebuie, trebuie să fim mult mai atenți la puterea și importanța emoțiilor
când avem grijă de inima noastră.
Am învățat că stresul emoțional
este adesea o chestiune de viață și de moarte.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)