Nijedan drugi organ,
a možda i nijedan drugi predmet u životu ljudi,
nije toliko obuhvaćen metaforom i značenjem kao ljudsko srce.
Kroz tijek povijesti,
srce je bilo simbol naših emocionalnih života.
Mnogi su ga smatrali sjedištem duše,
skladištem emocija.
Sama riječ "emocija" dijelom potječe od francuskog glagola "émouvoir,"
što znači "pobuditi".
I možda je doista logično da se emocije povezuje s organom
za kojeg su tipične pobuđene kretnje.
Ali što je ta veza?
Je li stvarna ili samo metaforična?
Kao stručnjak za srce,
ovdje sam danas da bih vam rekao kako je ta veza vrlo stvarna.
Emocije, naučit ćete,
mogu imati i imaju izravan tjelesni učinak na ljudsko srce.
Ali prije nego što se upustimo u to,
popričajmo malo o metaforičnom srcu.
Simbolika emocionalnog srca živi čak i danas.
Ako pitamo ljude koju sliku najviše povezuju s ljubavlju,
neupitno je da će valentinsko srce biti na vrhu popisa.
Oblik srca, zvan kardioid,
uobičajen je u prirodi.
Nalazimo ga u lišću, cvijeću i sjemenju mnogih biljaka,
uključujući silfij,
koji se koristio za kontrolu začeća u srednjem vijeku
i mogao bi biti razlog zbog kojeg smo srce počeli povezivati
sa spolnim odnosom i romantičnom ljubavi.
Koji god razlog bio,
srca su se počela pojavljivati na crtežima ljubavnika u 13. stoljeću.
S vremenom, počelo se bojati slike u crveno,
boju krvi,
simbol strasti.
U rimokatoličkoj crkvi,
oblik srca postao je poznat kao sveto srce Isusovo.
Ukrašeno trnjem i isijavajući blagu svjetlost,
postalo je oznaka skromne ljubavi.
Povezivanje srca s ljubavlju preživjelo je do suvremenosti.
Kada je Barney Clark, umirovljeni zubar u zadnjem stadiju zatajenja srca,
dobio prvo trajno umjetno srce u Uti 1982. godine,
njegova supruga u 39-godišnjem braku navodno je pitala liječnike,
"Hoće li me i dalje moći voljeti?"
Danas znamo da srce nije izvor ljubavi
a ni ostalih emocija, samo po sebi;
preci su se zabunili.
A ipak, sve više dolazimo do saznanja
kako postoji vrlo bliska veza između srca i emocija.
Srce možda nije mjesto gdje nastaju naši osjećaji,
ali je visoko reaktivno na njih.
U određenom smislu, dosje našeg emocionalnog života
zapisan je na našim srcima.
Strah i tuga, primjerice, mogu izazvati jaku srčanu povredu.
Živci koji upravljaju nesvjesnim procesima poput kucanja srca
mogu osjetiti uznemirenost
te radi brze prilagodbe izazvati reakciju "borba-ili-bijeg"
koja čini da se krvne žile stežu,
srce počne galopirati,
krvni tlak se diže,
a to sve završi štetno.
Drugim riječima,
sve više postaje jasno
da su naša srca iznimno osjetljiva na naš emocionalni sustav,
na metaforično srce, možemo reći.
Postoji srčani poremećaj koji smo prvi put zapazili prije dva desetljeća
zvan "takotsubo kardiomiopatija", ili "sindrom slomljenog srca",
u kojem srce osjetno slabi u reakciji na snažan stres ili tugu,
kao nakon prekida romantičnog odnosa ili nakon smrti voljene osobe.
Kako slike pokazuju, žalujuće srce u sredini
izgleda znatno drugačije od normalnog srca lijevo.
Djeluje zapanjeno
i često se napuhuje u oblik takotsuba,
koji vidimo desno,
a to je japanska posuda širokog dna i uskog grla.
Ne znamo točno zašto se to događa,
a sindrom obično prolazi za nekoliko tjedana.
Međutim, u akutnom razdoblju,
može izazvati zatajenje srca,
aritmije opasne po život,
čak i smrt.
Primjerice, suprug moje starije pacijentice
nedavno je umro.
Naravno, bila je tužna, ali pomirena s tim.
Možda joj je malčice i laknulo.
Bila je to vrlo duga bolest; bolovao je od demencije.
Ali tjedan dana nakon pogreba, pogledala je njegovu sliku
i spopale su je suze.
Tada se razvila bol u prsima, a s tim je došlo i do gubitka daha,
natečenih vratnih vena, znojenja,
vidljivog uzdisanja dok se ispravljala u stolici --
sve su to znakovi zatajenja srca.
Primljena je u bolnicu,
gdje je ultrazvuk potvrdio ono na što smo već bili sumnjali,
srce joj je oslabilo na manje od polovine normalnog kapaciteta
i napuhalo se u izražajan oblik takotsuba.
Ali drugi testovi nisu ništa otkrili,
nigdje nije bilo ni traga začepljenim arterijama.
Dva tjedna poslije, njezino emocionalno stanje se normaliziralo,
a ultrazvuk je potvrdio
da se to dogodilo i sa srcem.
Takotsubo kardiomiopatiju možemo povezati s mnogim stresnim situacijama,
uključujući javno govorenje --
(Smijeh)
(Pljesak)
obiteljske razmirice, gubitke na kockanju,
čak i zabavu iznenađenja za rođendan.
(Smijeh)
Čak je se povezuje s društvenim nemirima širih razmjera,
kao, primjerice, uslijed prirodne katastrofe.
Na primjer, 2004. godine
snažan potres razorio je pokrajinu na najvećem japanskom otoku.
Poginulo je više od 60 osoba, a tisuće su zadobile ozljede.
Ubrzo nakon te nesreće,
istraživači su otkrili da su se slučajevi takotsubo kardiomiopatije
udvadesetčetverostručili u toj pokrajini mjesec dana nakon potresa,
u usporedbi sa sličnim razdobljem prethodne godine.
Lokacije ovih slučaja
bile su blisko povezane s jačinom potresa.
U gotovo svim slučajevima, pacijenti su živjeli blizu epicentra.
Zanimljivo, takotsubo kardiomiopatija zamijećena je i nakon sretnog događaja,
ali čini se da srce reagira drukčije,
napuhuje se u središnjem dijelu, primjerice, a ne na vrhu.
Zašto različito pobuđene emocije daju različite srčane promjene,
ostaje tajna.
Ali danas, možda kao posvetu drevnim filozofima,
možemo reći da čak iako se emocije ne nalaze unutar naših srca,
emocionalno srce se isprepliće
sa svojim biološkim kolegom,
na iznenađujuće i tajanstvene načine.
Srčani sindromi, uključujući iznenadnu smrt,
već dugo su zapaženi u osoba koje prolaze kroz snažne emocionalne poremećaje
ili nemire u svom metaforičnom srcu.
1942. godine,
fiziolog s Harvarda Walter Cannon objavio je članak "Smrt od vudua",
u kojem je opisao slučajeve smrti od straha
kod ljudi koji su vjerovali da ih je netko prokleo,
primjerice vrač, ili kao posljedica jedenja zabranjenog (tabu) voća.
U mnogim slučajevima, žrtva je nakon gubitka svake nade pala na mjestu mrtva.
Zajedničko tim slučajevima bilo je žrtvino nepokolebljivo vjerovanje
da postoji vanjska sila koja može uzrokovati njihovu kob,
i protiv koje su bespomoćni boriti se.
Ovaj umišljeni manjak kontrole, tvrdio je Cannon,
doveo je do neizbježne fiziološke reakcije
pri kojoj su se krvne žile stegnule do takve mjere
da je volumen krvi osjetno opao,
krvni tlak odletio u visine,
srce snažno oslabilo,
a teško oštećenje organa nastalo je zbog manjka prenesenog kisika.
Cannon je vjerovao kako su vudu smrti
ograničene na urođeničke ili "primitivne" narode.
Ali tijekom godina, ovakvi tipovi smrti pojavljuju se
i kod najrazličitijih suvremenih ljudi.
Danas, smrt od tuge bilježimo kod životnih partnera te braće i sestara.
Slomljena srca su doslovno i metaforično smrtonosna.
Ovi zaključci pokazuju se točnima čak i kod životinja.
U zapanjujućoj studiji objavljenoj u časopisu "Science" 1980. godine,
istraživači su hranili zečeve u kavezima hranom bogatom kolesterolom
kako bi proučili njegov utjecaj na bolesti krvožilnog sustava.
Iznenađujuće, otkrili su da su neki zečevi pretrpili jače oboljenje od ostalih,
ali nisu mogli objasniti zašto.
Zečevi su jeli gotovo identičnu hranu, dijelili isti okoliš i genetski zapis.
Mislili su da to ima veze s tim
koliko često su tehničari bili u kontaktu sa zečevima.
Pa su ponovili studiju,
razdijelivši zečeve u dvije skupine.
Objema skupinama davana je hrana bogata kolesterolom.
Ali u jednoj skupini, zečeve se puštalo iz kaveza,
držalo ih se, mazilo, pričalo im se, igralo se s njima,
a u drugoj skupini, zečevi su ostajali u kavezima
i ostavljalo ih se samima.
Nakon godine dana, radeći autopsiju,
istraživači su otkrili kako su zečevi iz prve skupine,
koji su imali kontakt s ljudima,
imali 60 posto manje aortnih oboljenja od zečeva iz druge skupine,
usprkos podjednakim razinama kolesterola, krvnog tlaka i srčanog pulsa.
Danas je briga o srcu postala manje domenom filozofa,
koji promišljaju o metaforičnim značenjima srca,
a više domenom liječnika poput mene,
koji barataju tehnologijama koje bi čak i prije jednog stoljeća
zbog uzvišenog statusa koji srce ima u ljudskoj kulturi,
bile smatrane tabuom.
U tom procesu, srce se promijenilo
iz gotovo nadnaravnog predmeta uronjenog u metaforu i značenja,
u stroj kojim se može rukovati i upravljati.
Ali ovo je ključno zapažanje:
takvim rukovanjima, sada znamo,
moramo pridružiti posvećivanje pažnje emocionalnom životu
za koji se tisućama godina smatra da je smješten u srcu.
Promotrimo, primjerice, ispitivanje načina života i srca
objavljeno u britanskom časopisu "The Lancet" 1990. godine.
Četrdeset i osam pacijenata s umjerenom ili ozbiljnom bolesti krvnih žila
proizvoljno su stavljeni pod uobičajenu njegu
ili pod intenzivan način života koji je uključivao vegetarijanstvo s malo masti,
umjerene aerobne vježbe,
grupnu psihosocijalnu podršku
te savjetovanje o upravljanju stresom.
Istraživači su otkrili da je kod pacijenata s takvim načinom života
došlo do čak 5-postotnog smanjenja naslaga na krvnim žilama.
S druge strane, pacijenti kontrolne skupine
imali su 5 posto više žilnih naslaga nakon godinu dana
i 28 posto više naslaga nakon 5 godina.
Također su imali dvostruko više pojava srčanih smetnji,
kao što su srčani udari, ugrađivanje žilnih premosnica
i smrti od srčanog uzroka.
Evo zanimljivog podatka:
neki od pacijenata iz kontrolne skupine proveli su plan prehrane i vježbanja
gotovo jednako obuhvatan kao kod osoba u skupini intenzivnog načina života.
Njihove srčane bolesti nastavile su napredovati.
Samo prehrana i vježbanje nisu dostajali da omoguće povlačenje žilnih bolesti.
Kod jednogodišnje i petogodišnje provjere,
upravljanje stresom pokazalo se puno jače povezanim
s povlačenjem žilnih bolesti
nego što je to bilo vježbanje.
Naravno, ovakve studije su malene,
a korelacija ne dokazuje nužno i uzročno-posljedičnu vezu.
Zasigurno je moguće da stres vodi k nezdravim navikama,
a to je pravi razlog za povećani rizik od krvožilnih bolesti.
Ali baš kao i kod povezivanja pušenja s rakom pluća,
kada tolike studije upućuju na istu stvar,
i kada postoje mehanizmi koji objašnjavaju uzročno-posljedičnu vezu,
čini mi se hirovitim zanijekati da ona vjerojatno postoji.
Brojni liječnici su zaključili nešto što sam i sam naučio
u gotovo dva desetljeća bivanja stručnjakom za srce:
emocionalno srce se isprepliće sa svojim biološkim kolegom
na iznenađujuće i tajanstvene načine.
A ipak, današnja medicina nastavlja pojmiti srce kao stroj.
Takvo poimanje imalo je mnoge prednosti.
Moje polje, kardiologija,
je bez sumnje jedna od najuspješnijih znanstvenih priča
u posljednjih 100 godina.
Stent, elektrostimulatori srca, defibrilatori, operacije premosnice,
presađivanja srca --
sve te stvari razvile su se ili su izumljene nakon 2. svjetskog rata.
Međutim, moguće je
da se približavamo granicama onoga što znanstvena medicina može učiniti
da zaustavi oboljenja srca.
Doista, stupanj pada kardiovaskularne smrtnosti
osjetno se usporio u zadnjem desetljeću.
Morat ćemo se prebaciti na novo poimanje
kako bismo nastavili napredovati brzinom na kakvu smo se navikli.
U ovom poimanju, psihosocijalni čimbenici morat će biti u središtu pažnje
kada promišljamo o srčanim problemima.
To će biti sizifovska borba,
a i dalje u velikoj mjeri ostaje neistraženo područje.
Američko udruženje za srce još uvijek nije uvrstilo emocionalni stres
na popis ključnih promjenjivih čimbenika rizika za oboljenje srca,
možda dijelom zbog toga što je puno lakše ublažiti razinu kolesterola u krvi
nego emocionalni i društveni nemir.
Možda postoji bolji način
ako prepoznamo da kada govorimo o "slomljenom srcu",
doista katkada govorimo o pravom slomljenom srcu.
Moramo, moramo više pažnje posvetiti snazi i važnosti emocija
kada brinemo o našim srcima.
Emocionalni stres, naučio sam,
često je pitanje života i smrti.
Hvala.
(Pljesak)