When I was invited to give this talk a couple of months ago,
we discussed a number of titles with the organizers,
and a lot of different items were kicked around and were discussed.
But nobody suggested this one,
and the reason for that was two months ago,
Ebola was escalating exponentially
and spreading over wider geographic areas than we had ever seen,
and the world was terrified, concerned and alarmed
by this disease, in a way we've not seen in recent history.
But today, I can stand here and I can talk to you about beating Ebola
because of people whom you've never heard of,
people like Peter Clement, a Liberian doctor who's working in Lofa County,
a place that many of you have never heard of, probably, in Liberia.
The reason that Lofa County is so important
is because about five months ago,
when the epidemic was just starting to escalate,
Lofa County was right at the center, the epicenter of this epidemic.
At that time, MSF and the treatment center there,
they were seeing dozens of patients every single day,
and these patients, these communities were becoming more and more terrified
as time went by, with this disease and what it was doing to their families,
to their communities, to their children, to their relatives.
And so Peter Clement was charged with driving that 12-hour-long rough road
from Monrovia, the capital, up to Lofa County,
to try and help bring control to the escalating epidemic there.
And what Peter found when he arrived was the terror that I just mentioned to you.
So he sat down with the local chiefs, and he listened.
And what he heard was heartbreaking.
He heard about the devastation and the desperation
of people affected by this disease.
He heard the heartbreaking stories
about not just the damage that Ebola did to people,
but what it did to families and what it did to communities.
And he listened to the local chiefs there and what they told him --
They said, "When our children are sick, when our children are dying,
we can't hold them at a time when we want to be closest to them.
When our relatives die, we can't take care of them as our tradition demands.
We are not allowed to wash the bodies to bury them
the way our communities and our rituals demand.
And for this reason, they were deeply disturbed, deeply alarmed
and the entire epidemic was unraveling in front of them.
People were turning on the healthcare workers who had come,
the heroes who had come to try and help save the community,
to help work with the community, and they were unable to access them.
And what happened then was Peter explained to the leaders.
The leaders listened. They turned the tables.
And Peter explained what Ebola was. He explained what the disease was.
He explained what it did to their communities.
And he explained that Ebola threatened everything that made us human.
Ebola means you can't hold your children the way you would in this situation.
You can't bury your dead the way that you would.
You have to trust these people in these space suits to do that for you.
And ladies and gentlemen, what happened then was rather extraordinary:
The community and the health workers, Peter, they sat down together
and they put together a new plan for controlling Ebola in Lofa County.
And the reason that this is such an important story, ladies and gentlemen,
is because today, this county, which is right at the center of this epidemic
you've been watching, you've been seeing in the newspapers,
you've been seeing on the television screens,
today Lofa County is nearly eight weeks without seeing a single case of Ebola.
(Applause)
Now, this doesn't mean that the job is done, obviously.
There's still a huge risk that there will be additional cases there.
But what it does teach us is that Ebola can be beaten.
That's the key thing.
Even on this scale,
even with the rapid kind of growth that we saw in this environment here,
we now know Ebola can be beaten.
When communities come together with health care workers, work together,
that's when this disease can be stopped.
But how did Ebola end up in Lofa County in the first place?
Well, for that, we have to go back 12 months, to the start of this epidemic.
And as many of you know, this virus went undetected,
it evaded detection for three or four months when it began.
That's because this is not a disease of West Africa,
it's a disease of Central Africa, half a continent away.
People hadn't seen the disease before;
health workers hadn't seen the disease before.
They didn't know what they were dealing with,
and to make it even more complicated,
the virus itself was causing a symptom, a type of a presentation
that wasn't classical of the disease.
So people didn't even recognize the disease, people who knew Ebola.
For that reason it evaded detection for some time,
But contrary to public belief sometimes these days,
once the virus was detected, there was a rapid surge in of support.
MSF rapidly set up an Ebola treatment center, as many of you know, in the area.
The World Health Organization and the partners that it works with
deployed eventually hundreds of people over the next two months
to be able to help track the virus.
The problem, ladies and gentlemen, is by then, this virus,
well known now as Ebola, had spread too far.
It had already outstripped what was one of the largest responses
that had been mounted so far to an Ebola outbreak.
By the middle of the year, not just Guinea
but now Sierra Leone and Liberia were also infected.
As the virus was spreading geographically, the numbers were increasing
and at this time, not only were hundreds of people infected
and dying of the disease,
but as importantly, the front line responders,
the people who had gone to try and help,
the health care workers, the other responders
were also sick and dying by the dozens.
The presidents of these countries recognized the emergencies.
They met right around that time, they agreed on common action
and they put together an emergency joint operation center in Conakry
to try and work together to finish this disease and get it stopped,
to implement the strategies we talked about.
But what happened then was something we had never seen before with Ebola.
What happened then was the virus, or someone sick with the virus,
boarded an airplane, flew to another country,
and for the first time, we saw in another distant country
the virus pop up again.
This time it was in Nigeria, in the teeming metropolis of Lagos,
21 million people.
Now the virus was in that environment.
And as you can anticipate, there was international alarm,
international concern on a scale that we hadn't seen in recent years
caused by a disease like this.
The World Health Organization immediately called together an expert panel,
looked at the situation, declared an international emergency.
And in doing so, the expectation would be that there would be a huge outpouring
of international assistance to help these countries
which were in so much trouble and concern at that time.
But what we saw was something very different.
There was some great response.
A number of countries came to assist -- many, many NGOs and others, as you know,
but at the same time, the opposite happened in many places.
Alarm escalated, and very soon these countries found themselves
not receiving the support they needed, but increasingly isolated.
What we saw was commercial airlines [stopped] flying into these countries
and people who hadn't even been exposed to the virus
were no longer allowed to travel.
This caused not only problems, obviously, for the countries themselves,
but also for the response.
Those organizations that were trying to bring people in,
to try and help them respond to the outbreak,
they could not get people on airplanes,
they could not get them into the countries to be able to respond.
In that situation, ladies and gentleman,
a virus like Ebola takes advantage.
And what we saw then was something also we hadn't seen before.
Not only did this virus continue in the places
where they'd already become infected, but then it started to escalate
and we saw the case numbers that you see here,
something we'd never seen before on such a scale,
an exponential increase of Ebola cases
not just in these countries or the areas already infected in these countries
but also spreading further and deeper into these countries.
Ladies and gentleman, this was one of the most concerning
international emergencies in public health we've ever seen.
And what happened in these countries then,
many of you saw, again, on the television, read about in the newspapers,
we saw the health system start to collapse under the weight of this epidemic.
We saw the schools begin to close, markets no longer started,
no longer functioned the way that they should in these countries.
We saw that misinformation and misperceptions started to spread
even faster through the communities, which became even more alarmed
about the situation.
They started to recoil from those people that you saw in those space suits,
as they call them, who had come to help them.
And then the situation deteriorated even further.
The countries had to declare a state of emergency.
Large populations needed to be quarantined in some areas, and then riots broke out.
It was a very, very terrifying situation.
Around the world, many people began to ask,
can we ever stop Ebola when it starts to spread like this?
And they started to ask, how well do we really know this virus?
The reality is we don't know Ebola extremely well.
It's a relatively modern disease in terms of what we know about it.
We've known the disease only for 40 years,
since it first popped up in Central Africa in 1976.
But despite that, we do know many things:
We know that this virus probably survives in a type of a bat.
We know that it probably enters a human population
when we come in contact with a wild animal
that has been infected with the virus and probably sickened by it.
Then we know that the virus spreads from person to person
through contaminated body fluids.
And as you've all seen,
we know the horrific disease that it then causes in humans,
where we see this disease cause severe fevers, diarrhea, vomiting,
and then unfortunately, in 70 percent of the cases or often more, death.
This is a very dangerous, debilitating, and deadly disease.
But despite the fact that we've not known this disease for a particularly long time,
and we don't know everything about it, we do know how to stop this disease.
There are four things that are critical to stopping Ebola.
First and foremost, the communities have got to understand this disease,
they've got to understand how it spreads and how to stop it.
And then we've got to be able to have systems that can find every single case,
every contact of those cases,
and begin to track the transmission chains so that you can stop transmission.
We have to have treatment centers, specialized Ebola treatment centers,
where the workers can be protected
as they try to provide support to the people who are infected,
so that they might survive the disease.
And then for those who do die,
we have to ensure there is a safe, but at the same time dignified, burial process,
so that there is no spread at that time as well.
So we do know how to stop Ebola, and these strategies work, ladies and gentlemen.
The virus was stopped in Nigeria by these four strategies
and the people implementing them, obviously.
It was stopped in Senegal, where it had spread, and also in the other countries
that were affected by this virus, in this outbreak.
So there's no question that these strategies actually work.
The big question, ladies and gentlemen, was whether these strategies could work
on this scale, in this situation, with so many countries affected
with the kind of exponential growth that you saw.
That was the big question that we were facing just two or three months ago.
Today we know the answer to that question.
And we know that answer because of the extraordinary work
of an incredible group of NGOs, of governments, of local leaders,
of U.N. agencies and many humanitarian and other organizations
that came and joined the fight to try and stop Ebola in West Africa.
But what had to be done there was slightly different.
These countries took those strategies I just showed you;
the community engagement, the case finding, contact tracing, etc.,
and they turned them on their head.
There was so much disease, they approached it differently.
What they decided to do was they would first try and slow down this epidemic
by rapidly building as many beds as possible in specialized treatment centers
so that they could prevent the disease from spreading from those were infected.
They would rapidly build out many, many burial teams
so that they could safely deal with the dead,
and with that, they would try and slow this outbreak
to see if it could actually then be controlled using the classic approach
of case finding and contact tracing.
And when I went to West Africa about three months ago,
when I was there what I saw was extraordinary.
I saw presidents opening emergency operation centers themselves against Ebola
so that they could personally coordinate and oversee and champion
this surge of international support to try and stop this disease.
We saw militaries from within those countries and from far beyond
coming in to help build Ebola treatment centers
that could be used to isolate those who were sick.
to help train the communities so that they could actually safely bury their dead
We saw the Red Cross movement working with its partner agencies on the ground there
in a dignified manner themselves.
And we saw the U.N. agencies, the World Food Program,
build a tremendous air bridge
that could get responders to every single corner of these countries rapidly
to be able to implement the strategies that we just talked about.
What we saw, ladies and gentlemen, which was probably most impressive,
was this incredible work by the governments,
by the leaders in these countries, with the communities,
to try to ensure people understood this disease,
understood the extraordinary things they would have to do to try and stop Ebola.
And as a result, ladies and gentlemen,
we saw something that we did not know only two or three months earlier,
whether or not it would be possible.
What we saw was what you see now in this graph,
when we took stock on December 1.
What we saw was we could bend that curve, so to speak,
change this exponential growth,
and bring some hope back to the ability to control this outbreak.
And for this reason, ladies and gentlemen, there's absolutely no question now
that we can catch up with this outbreak in West Africa and we can beat Ebola.
The big question, though, that many people are asking,
even when they saw this curve, they said,
"Well, hang on a minute -- that's great you can slow it down,
but can you actually drive it down to zero?"
We already answered that question back at the beginning of this talk,
when I spoke about Lofa County in Liberia.
We told you the story how Lofa County got to a situation
where they have not seen Ebola for eight weeks.
But there are similar stories from the other countries as well.
From Gueckedou in Guinea,
the first area where the first case was actually diagnosed.
We've seen very, very few cases in the last couple of months,
and here in Kenema, in Sierra Leone, another area in the epicenter,
we have not seen the virus for more than a couple of weeks --
way too early to declare victory, obviously,
but evidence, ladies and gentlemen,
not only can the response catch up to the disease,
but this disease can be driven to zero.
The challenge now, of course, is doing this on the scale needed
right across these three countries, and that is a huge challenge.
Because when you've been at something for this long, on this scale,
two other big threats come in to join the virus.
The first of those is complacency,
the risk that as this disease curve starts to bend,
the media look elsewhere, the world looks elsewhere.
Complacency always a risk.
And the other risk, of course, is when you've been working so hard for so long,
and slept so few hours over the past months,
people are tired, people become fatigued,
and these new risks start to creep into the response.
Ladies and gentlemen, I can tell you today I've just come back from West Africa.
The people of these countries, the leaders of these countries,
they are not complacent.
They want to drive Ebola to zero in their countries.
And these people, yes, they're tired, but they are not fatigued.
They have an energy, they have a courage,
they have the strength to get this finished.
What they need, ladies and gentlemen, at this point,
is the unwavering support of the international community,
to stand with them,
to bolster and bring even more support at this time, to get the job finished.
Because finishing Ebola right now means turning the tables on this virus,
and beginning to hunt it.
Remember, this virus, this whole crisis, rather, started with one case,
and is going to finish with one case.
But it will only finish if those countries have got enough epidemiologists,
enough health workers, enough logisticians and enough other people working with them
to be able to find every one of those cases, track their contacts
and make sure that this disease stops once and for all.
Ladies and gentleman, Ebola can be beaten.
Now we need you to take this story out to tell it to the people who will listen
and educate them on what it means to beat Ebola,
and more importantly, we need you to advocate with the people
who can help us bring the resources we need to these countries,
to beat this disease.
There are a lot of people out there who will survive and will thrive,
in part because of what you do to help us beat Ebola.
Thank you.
(Applause)
عندما دُعيت لإلقاء هذة المحادثة قبل بضعة شهور،
ناقشنا عدداً من العناوين مع المُنظمين،
و تم طرح و مناقشة العديد من البنود المختلفة .
و لكن أحدًا لم يقترح (هزيمة لإيبولا).
والسبب في ذلك كان قبل شهرين،
عندما كان مرض الإيبولا يتصاعد سريعاً
وكان قد انتشر في مناطق جغرافية أكبر و أكثر من أي وقت مضى.
حيث كان العالم خائفاً، و قلقاً و حذراً
من هذا المرض، بطريقة لم نرها في تاريخنا المعاصر.
ولكن اليوم، يمكنني أن أقف هنا وأتحدث إليكم عن هزيمة الإيبولا
بسبب أُناس لم تسمعوا عنهم أبداً.
أشخاص مثل بيتر كليمنت، و هو طبيب ليبيري يعمل في مقاطعة (لوفا)،
و هي مكان في ليبيريا لم يسمع العديد منكم عنه، على الأغلب.
والسبب في أهمية مقاطعة (لوفا)
هو أنه قبل نحو خمسة أشهر،
عند بداية تصاعد الوباء،
كانت مقاطعة لوفا في المركز، و بؤرة هذا الوباء.
في ذلك الوقت، كانت منظمة (أطباء بلا حدود) ومركز العلاج هناك،
يعاينون أعداداً كبيرة من المرضى يومياً،
حيث كان هؤلاء المرضى، و هذه المجتمعات يصبحون أكثر ذعراً
مع مرور الوقت، مع هذا المرض وتأثيرهُ على أُسرِهم،
على مجتمعاتهم، على أطفالهم، و أقاربهم.
ولهذا كان بيتر كليمنت يقود 12 ساعة في طريق وعِر
من العاصمة مونروفيا، إلى مقاطعة لوفا،
في محاولة للسيطرة على الوباء المتصاعد هناك.
وعند وصولهِ، وجد بيتر ذلك الرعب الذي ذكرته للتو.
ولذلك قام بالإجتماع مع المسؤولين المحليين، و استمع إليهم.
وما سمعه كان مُفجعاً.
سمع عن دمار و يأس
الأشخاص المتضررين من هذا المرض.
استمع لقصص تفطر الفؤاد
ليس فقط عن الضرر الذي أحدثه الإيبولا بالمرضى,
و لكن عما لحق بعوائل، و مجتمعات أيضاً.
فاستمع للمسؤولين المحليين هناك و ما قالوه له.
قالوا, "عندما يمرض أطفالنا، عندما يحتضر أطفالنا،
فإننا لا نستطيع أن نُعانقهم في وقت نحتاج ان نكون فيه الأقرب أليهم
وعندما يموت أقاربنا، فإننا لا نستطيع أن نرعاهم كما تتطلب تقاليدنا.
لا يُسمح لنا بغسلِ جثثهِم لدفنها
كما هو مُتطلب في قيمنا و مجتمعاتنا.
ولهذا السبب، كانوا قلقين و منزعجين جداً
فالوباء قد انكشف أمامهم كاملاً.
بدأ الناس باللجوء إلى العاملين بمراكز الرعاية الصحية،
هؤلاء الأبطال الذين قدِموا ليحاولوا و ينقذوا المجتمع،
للمساعدة في العمل مع المجتمع، والتي لم يكن الوصول إليه سهلاً.
بعد ذلك، شرحَ بيتر الكثير للقادة هناك.
استمع القادة و تحاوطوا على الطاولة.
و أوضح بيتر ماهو مرض الإيبولا. شرح ماهية المرض.
وأوضح تأثيره على مجتمعاتهم.
و أوضح لهم أن الإيبولا يهدد الإنسانية بأجمعها.
الإيبولا يعني أنك لا تستطيع معانقة أولادك كما يجب في مثل هكذا وضع.
يمنعك من دفن موتاك بالطريقة التي تجب.
يجب أن تثق في أولئك الغرباء ذوو البدل الفضائية لدفنهم.
فسيداتي وسادتي، ما حدث بعد ذلك كان اسثنائياً:
اجتمع العاملون في مجال الصحة، و بيتر، و المجتمع هناك
ورسموا خطة جديدة للسيطرة على الإيبولا في مقاطعة لوفا
و السبب في أهمية هذه القصة، سيداتي وسادتي
هو أنه اليوم، في هذه المقاطعة و التي تقع في مركز هذا الوباء
الذي كنت تراقبونه، و ترونه في الصُحف،
و تروه على شاشات التلفاز،
اليوم، مضى ما يُقارب الثمانية أسابيع دون ظهور إشارة واحدة من وباء الايبولا.
(تصفيق)
اللآن، هذا لا يعني أن المهمة قد أُنجزت, بالطبع.
لا يزال هناك خطر كبير لظهور حالات إضافية هناك.
لكن ما نتعلمه، هو أنه بإمكاننا هزيمة الايبولا.
هذا هو الشيء الرئيسي.
حتى على هذا المستوى،
حتى مع هذا النمو السريع الذي رأيناه في تلك البيئة،
فإننا نعلم جيداً، أنه بإمكاننا هزيمة الإيبولا.
عندما يتكاتف المجمتع و العاملين في مجال الرعاية الصحية، و يعملوا سوياً
عندها يمكننا إيقاف هذا المرض.
و لكن في المقام الأول، كيف وصلت الإيبولا إلى مقاطعة لوفا؟
حسناً، لمعرفة ذلك ،علينا أن نعود 12 شهرًا، إلى بداية هذا الوباء.
ولعل العديد منكم يعلم، بدأ الفيروس بالإنتشار دون أن يُكشف
لم يُكشف عنه لمدة 3 أو 4 أشهر عندما بدأ
هذا و لأنه لم يكن معروفاً في غرب أفريقيا.
هو مرض يُعرف في وسط أفريقيا. أي على نصف قارّة.
لم يرى الناس هذا المرض من قبل.
لم يرى عاملو الصحة هذا المرض من قبل.
لم يعلموا كيفية التعامل مع الأمر،
و ما جعل الأمر أكثر تعقيداً،
كان الفيروس يسبب أعراضاً، ظهوراً نوعياً
لم تكن من المُتعارف عليه لهذا المرض.
لذلك، لم يستطع حتى الأشخاص، الذين يُميزون الإيبولا التعرُف عليه
لذلك، تفادى الإيبولا أن يُكشف عنه لفترة من الزمن
ولكن خلافاً للإعتقاد السائد أحياناً في هذه الأيام،
عندما تم الكشف عن الفيروس، كان هناك موجة سريعة من الدعم.
سارعت منظمة أطباء بلا حدود بإنشاء مركز لعلاجه,كما يعلم الكثير في المنطقة .
منظمة الصحة العالمية و شركائها التى تعمل معهم
أعلنت مؤخرًا عن مئات الأشخاص علي مدار الشهرين القادمين
قادرين علي تتبع الفيروس.
المشكلة , أيها السيدات و السادة أنه بحلول هذا الوقت , هذا الفيروس,
الذي يعرف الآن بالإيبولا, كان قد انتشر بشكل كبير.
فهو بالفعل فاق عما كان واحدًا من أكبر ردود الفعل
التى شُنت حتى الآن لتفشي مرض الإيبولا.
بحلول منتصف العام , ليس فقط غينيا
و لكن الآن سيراليون و ليبيريا أُصيبوا بالعدوى أيضًا .
في أثناء انتشار الفيروس جغرافياَ, كان العدد في ازدياد
و في ذلك الوقت, لم يكن فقط المئات من المصابين
و المحتضرين من هذا المرض,
و لكن الأهم , المستجيبين في الصفوف الأولى,
من ذهبوا للمحاولة و المساعدة ,
العاملون في مجال الرعاية الصحية ، و مستجيبون آخرون
كانوا أيضًا مرضي و يحتضرون و يقدرون بالعشرات.
أدرك رؤساء تلك الدول الحالة الطارئة.
و اجتمعوا معاً حينها و اتفقوا على مبادرة مشتركة
و وضعوا مركز عمليات مشترك للطوارئ في كوناكري
في محاولةٍ للعمل معاً على إيقاف هذا المرض و إنهائه,
لينفذوا الاستراتيجيات التي تحدثنا عنها.
و لكن ما حدث لاحقاً كان شيئاً لم نعهده سابقاً مع الإيبولا.
ما حدث هو أن الفيروس, أو أن شخصأً مصاباً به,
التحق بطائرة و سافر إلى بلدٍ آخر،
و لأول مرة, رأينا في بلدٍ مختلف
ظهور الفيروس من جديد.
و هذه المرة في نيجيريا، في العاصمة المزدحمة لاغوس
21 مليون نسمة
الآن الفيروس في هذه البيئة
و كما كان متوقعًا، كان هناك إنذاردولي،
قلق دولي على نطاق لم نره من قبل
مُسبب من مرض كهذا.
دعت منظمة الصحة العالمية فورياً لإطلاق لجنة خبراء،
نظرت في الوضع، و أعلنت حالة الطوارئ دوليًا.
و بذلك، كان من المتوقع أن يكون هناك موجة جارفة
من المساعدة الدولية بمساعدة هذه البلدان
التي تعاني من الكثير من المتاعب و القلق في هذا الوقت.
لكن ما رأيناه كان شيئًا مختلفًا.
كان هناك استجابة واسعة.
العديد من البلدان أتت للمساعدة، العديد من المنظمات غير حكومية و غيرهم كما تعلمون
لكن بنفس الوقت، حدث العكس في العديد من المناطق.
تصاعد التنبيه، و قريبًا وجدت هذه البلدان
عدم تلقيها الدعم المطلوب، بل معزولة بشكل متزايد.
ما رأيناه كان أن شركات الطيران التجارية التي تحلق فوق هذه البلدان
و حتى الناس الذين لم يتعرضوا للفيروس
لم يسمح لهم بالسفر.
لم يسبب هذا المشاكل فحسب، بالطبع، إلى البلدان نفسها،
بل إلى الإستجابة.
تلك المنظمات التي كانت تحاول أن تجمع الناس،
في محاولة لمساعدتهم على عدم تفشي المرض،
لم تستطع أن تضع الناس في الطائرات،
لم تستطع أن تعيدهم إلى البلدان لمعالجتهم.
في هذه الحالة، سيداتي سادتي،
فيروس كالإيبولا يأخذ الأفضلية في الإنتشار.
وما رأيناه بعد ذلك كان شيئًا لم نره من قبل.
لم يستمر الفيروس في المناطق
التي كانت مصابة به فحسب، بل بدأ يتصاعد
و بدأنا برؤية الأرقام التي ترونها هنا،
شيئًا لم نره كم قبل بمثل هكذا مستوى،
زيادة هائلة في حالات الإيبولا
ليس بهذه البلدان أو المناطق التي كانت مصابة مسبقًا فحسب
بل انتشر في مناطق أبعد منها.
سيداتي و سادتي، كانت هذه من أكثر الحالات
المقلقة و الطارئة في الصحة العامة كنا قد شاهدناها أبدا.
و ما حدث بعدها في هذه البلدان،
العديد منكم شاهدوا، مرةً أخرى، على التلفاز أو قرؤا عنه في الجرائد،
شاهدنا النظام الصحي يبدأ في الإنهيار تحت وطأة هذا الوباء.
شاهدنا المدارس تُغلق، أسواق لم تبدأ مجددًا،
لم تعد إلى العمل بالطريقة التي كانت تعمل بها قبلاً في هذه البلدان.
رأينا التضليل و التصورات الخاطئة قد بدأت بالإنتشار
حتى بشكل أسرع خلال هذه المجتمعات، التي أصبحت أكثر حذرا
إزاء الوضع.
بدأوا بالنفور من أصحاب البذات الفضائية الذين يرونهم،
كما أطقوا عليهم، الذين أتوا لمساعدتهم.
ثم تدهور الوضع أكثر من ذلك.
كان على البلدان إعلان حالة الطوارئ
أعداد هائلة من البشر كان يجب عزلها في بعض المناطق، و اندلعت أعمال الشغب.
كان الوضع مرعبًا جدًا جدًا.
بدأ يتسائل العديد من الناس حول العالم
هل يمكننا إيقاف إنتشار الإيبولا بتوسعه هذا؟
و بدأوا بالتساؤل، كيف سنتعرف على هذا الفيروس جيدًا؟
في الحقيقة نحن لا نعرف الإيبولا إلى حد كبير.
إنه مرض حديث نسبيا عما نعرفه عنه.
لقد تعرفنا عليه منذ 40 سنة فقط
عندما برزللمرة الأولى في وسط أفريقيا في عام 1976
و بغض النظر عن هذا، فنحن نعلم العديد من الأشياء:
نعلم أن هذا الفيروس يعيش في نوع معين من الخفاش
نعلم أنه من المرجح دخل إلى التجمعات الشعبية
عندما قمنا بالاتصال مع الحيوانات المتوحشة
التي كانت مصابة بالفيروس مسبقًا و أمرضت البشر به.
و نعلم أن الفيروس انتشر من شخص لشخص
من السوائل البشرية المسممة
و كما شاهدتم جميعكم،
نعلم ما يسببه هذا المرض المرعب في البشر،
حيث شاهدناه يسبب حمة، إسهال، غثيان، إقياء
و في 70% من الحالات أو أكثر أحيانًا يسبب الموت للأسف
إنه خطير جدًا، موهن ، و مرض مميت.
و بغض النظر عن حقيقة أننا لم نعرف هذا المرض لمدة طويلة،
و لا نعرف كل شيء عنه، نعلم كيف نوقف هذا المرض.
هناك أربعة أمور حساسة لإيقاف الإيبولا.
الأول و اﻷهم، على المجتمعات أن تفهم هذا المرض،
عليهم تفهم كيفية انتشاره و كيفية إيقافه.
و من ثم علينا إيجاد منظومة لإيجاد جميع المصابين واحدًا واحدًا،
جميع المتصلين بهذه الحالات،
و البدء بتتبع حركة هذه السلاسل لإيقاف الإنتقال.
علينا بإنشاء مراكز معالجة متخصصة، مراكز معالجة الإيبولا،
حيث يتم حماية العاملين
كما يعملون هم على تزويد الأشخاص المصابين بالدعم
لإنقاذهم من هذا المرض.
و الذين قد ماتوا،
علينا التأكد من دفنهم بطريقة آمنة، و لائقة بنفس الوقت لضمان
عدم الإنتشار
إذاً, نعلم كيف نوقف الإيبولا، و قد نجحت هذه الإستراتيجيات، سيداتي سادتي
تم إيقاف الفيروس في نيجيريا عن طريق هذه الإستراتيجيات الأربعة.
و بدأ الناس بتطبيقها، بالطبع.
تم إيقافه في السنغال حيث انتشر، و أيضاً في بلدان أخرى
تعرضت، و انتشر فيها الفيروس.
لذلك فليس هناك شك أن هذه الإستراتيجيات فعلًا نجحت.
السؤال الأكبر سيداتي سادتي، إما أن تعمل هذه الإستراتيجيات
على هذا الصعيد، في هذا الوضع مع العديد من البلدان المتأثرة
مع هذا النمو الأسي الذي رأيتموه.
هذا كان السؤال الأكبر الذي واجهناه منذ شهرين أو ثلاثة.
اليوم نعلم جواب هذا السؤال.
و نعلم هذا الجواب بسبب العمل الإستثنائي
لمجموعة من المنظمات الغير حكومية الرائعين، للحكومات، للقادة المحليين،
لوكالات الأمم المتحدة و العديد من الإنسانيين و المنظمات الأخرى
الذين أتوا و انضموا إلى القتال ليحاولوا إيقاف الإيبولا في شرق أفريقيا.
و لكن ما وجب فعله كان مختلفًا قليلًا.
أخذت هذه البلدان هذه الإستراتيجيات التي أريتكم إياها,
إشراك المجتمع، إكتشاف الحالات، تقصي المخالطين، الخ.،
ثم انقلبوا على رؤوسهم.
كان هناك الكثير من الأمراض، التي اقتربوا منها بشكل مختلف.
ما قرروا فعله هو أولًا محاولة إبطاء هذا الوياء
بتركيب أكبر عدد ممكن من الأسرّة في مراكز المعالجة المتخصصة
بحيث يمنعون المرض من الإنتشار من المصابين.
سيشكلون بسرعة العديد، و العديد من فرق الدفن
ليتعاملوا بشكل آمن مع المتوفين،
و بهذا، سيحاولون إبطاء هذا التفشي
لمعرفة إذا كان بالإمكان السيطرة عليه باستخدام النهج التقليدي
في حالات إيجاد المصابين و اقتفاء المتصلين بهم.
و عندما ذهبت إلى شرق أفريقيا منذ حوالي ثلاثة أشهر،
عندما كنت هناك ما رأيته كان غير عادي.
رأيت رؤساء دول يفتتحون مراكز عمليات طارئة بأنفسهم ضد الإيبولا
بحيث ينسقون و يشرفون شخصيًا ويقودوا
هذا العدد الكبير من الدعم الدولي في محاولة لوقف هذا المرض.
شاهدنا العساكر من هذه البلدان و أخرى أبعد منها
آتين ليساعدوا في بناء مراكز معالجة الإيبولا
التي ستستخدم لعزل أولئك الذين كانوا مرضى.
شاهدنا حركة الصليب الأحمريعملون مع شركائهم من الوكالات على الأرض هناك
ليساعدوا في تدريب المجتمعات على دفن موتاهم بشكل آمن
و بشكل لائق بنفسهم.
و شاهدنا وكالات الأمم المتحدة، منظمة برنامج الغذاء العالمي،
يقومون ببناء جسر جوي هائل
ليأتوا بالمستجيبين من كل زاوية من هذه البلدان بسرعة
ليكونوا قادرين على تنفيذ الإستراتيجيات التي تحدثنا عنها للتو.
ما شاهدناه، سيداتي سادتي، من أكثر الأمور روعة،
العمل الرائع بين هذه الحكومات،
بين قادة هذه البلدان، مع المجتمعات،
لمحاولة التأكد أن االناس فهموا المرض،
لفهم الأشياء الغيرعادية التي عليهم فعلها لإيقاف الإيبولا.
و نتيجةً لذلك، سيداتي سادتي،
رأينا شيئًا لم نكن نعرفه في الشهرين أو الثلاثة السابقين،
ما إذا كان من الممكن.
ما رأيناه كان ما تراه في هذا المقطع،
عندما أخذنا المؤشر في 1 ديسمبر.
ما رأيناه أنه كان باستطاعتنا أن نحني هذا المنحنى، إذا جاز التعبير،
تغيير هذا النمو المتسارع،
و إعادة بعض الأمل مجددًا إلى إمكانية السيطرة على هذا التفشي.
و لهذا السبب، سيداتي و سادتي، ليس هناك شك البتة
بأننا نستطيع اللحاق بهذا التفشي في شرق أفريقيا و أنه بإمكاننا هزيمة الإيبولا.
السؤال المهم، رغم ذلك، أن العديد من الناس يسألون
حتى عندما شاهدوا هذا المنحنى، قالوا،
"حسنًا, انتظر قليلًا -- إنه من العظيم أنه بإمكانك إبطائه،
لكن هل يمكنك فعلًا أن تدفعه الى الصفر؟"
لقد أجبنا مسبقًا عن هذا السؤال في بداية هذه المحادثة،
عندما تكلمت عن مقاطعة لوفا في ليبيريا.
أخبرناكم بقصة كيف أن مقاطعة لوفا وصلت إلى حالة
عدم ظهور الإيبولا إلى مدة ثمانية أسابيع.
و لكن هناك قصصًا مشابهة من البلدان الأخرى أيضًا.
من جوكيدو في غينيا،
المنطقة الأولى التي شُخصت فيها أول حالة.
لقد رأينا الكثير، الكثير من الحالات في آخر بضعة أشهر،
و هنا في كينيما، في سيراليون، منطقة أخرى في مركز الزلازل،
لم نرى الفيروس لأكثر من بضعة أسابيع --
من المبكر جدًا إعلان النصر، طبعًا.،
لكن الدلائل، سيداتي سادتي،
ليس بإمكاننا الإستجابة و اللحاق بالمرض فحسب،
بل يمكننا إيصاله إالى الصفر.
التحدي الآن، بالطبع، فعل ذلك على النطاق المحتاج إليه
عبر هذه البلدان الثلاثة، و هذا تحدي كبير.
لأنه عندما تكون في خضم شيئ لمدة طويلة و بهذا المستوى
فهناك خطران كبيران ينضمان الى خطر الفيروس.
الأول منهما هو التراخي،
أن يتصاعد خطر هذا المرض،
وسائل الإعلام ستنظر في أماكن أخرى، العالم سينظر في مكان آخر.
التراخي دائمًا خطر.
و الخطر الآخر، بالطبع، أنه عندما تكون تعمل بكل طاقتك و لمدة طويلة جدًا،
و نمت بضع ساعات في الشهور الماضية،
الناس تعبوا، الناس أصبحوا مُرهقين،
و هذه الأخطار الجديدة بدأت بالزحف على حساب الاستجابة.
سيداتي سادتي، اليوم أستطيع أن أقول لكم بأنني قد عدت للتو من شرق أفريقيا.
الناس في هذه البلدان، قادة هذه البلدان،
ليسوا بمتراخين.
يريدون أن ينهوا الإيبولا إلى المستوى صفر في بلادهم.
و هؤلاء الناس، نعم، لقد تعبوا، و لكنهم ليسوا بمرهقين.
لديهم طاقة، لديهم الشجاعة،
لديهم القوة لإنهاء هذا.
ما يحتاجونه، سيداتي سادتي، في هذه النقطة،
هو الدعم الثابت من المجتمع الدولي،
ليقف معهم،
لدعم وتقديم المزيد من الدعم في هذا الوقت، لإنهاء عملهم.
لأن القضاء على الإيبولا الآن يعني قلب الطاولة على الفيروس،
و بداية اصطياده.
اذكروا، الفيروس، هذه الأزمة، بدأت بحالة واحدة،
و سينتهي بحالة واحدة.
و لكنه سينتهي عندما تحصل هذه البلدان على علماء أوبئة،
عدد كاف من عاملي الصحة، و من اللوجستيين و عدد كاف من الناس ليعملوا معهم
ليكونوا قادرين على إيجاد أي حالة، و اقتفاء أثر المتصلين بها
و يتأكدوا أن هذا المرض قد توقف و إلى الأبد.
سيداتي سادتي، يمكن هزيمة الإيبولا.
و الآن نريدكم أن تأخذوا هذه القصة إلى العلن و تخبروا من سيستمع من الناس
و تعلموهم ما معنى أن تُهزم الإيبولا،
و الأهم من هذا، نحتاجكم أن تدعوا الناس
الذين باستطاعتهم مساعدتنا بجلب المصادر التي نحتاجها لهذه البلدان،
للقضاء على هذا المرض.
هناك العديد من الناس الذين سيتم إنقاذهم ليزدهروا،
و جزء من ذلك مساعدتكم لنا بالقضاء على الإيبولا.
شكرًا
(تصفيق)
Όταν προσκλήθηκα για να δώσω αυτή την ομιλία πριν από μερικούς μήνες
συζητήσαμε μια σειρά τίτλων με τους οργανωτές,
όπως επίσης και πολλά διάφορα πράγματα.
Όμως κανένας δεν πρότεινε αυτό το ένα,
και η αιτία αυτού ήταν ότι πριν από δύο μήνες
ο ιός Έμπολα εξαπλωνόταν με γεωμετρική πρόοδο
σε ευρύτερες γεωγραφικές περιοχές απ' ό,τι είχαμε δει μέχρι τώρα,
και ο κόσμος ήταν τρομοκρατημένος, αναστατωμένος και ανήσυχος
από αυτή την ασθένεια, με τρόπο που δεν έχουμε δει στη σύγχρονη ιστορία.
Όμως σήμερα, μπορώ να στέκομαι εδώ και να σας μιλώ για τη νίκη κατά του Έμπολα
χάρη σε ανθρώπους που δεν έχετε ακούσει ποτέ,
ανθρώπους σαν τον Πίτερ Κλέμενς,
έναν λιβεριανό γιατρό που εργάζεται στην κομητεία Λόφα
μια περιοχή στη Λιβερία όπου πολλοί από εσάς, πιθανώς, δεν έχετε ξανακούσει.
Ο λόγος που η κομητεία Κάουντυ είναι τόσο σημαντική
είναι διότι πριν από περίπου τέσσερις μήνες,
όταν η επιδημία είχε μόλις ξεκινήσει να κλιμακώνεται,
η κομητεία Κάουντυ ήταν ακριβώς στο κέντρο, στο επίκεντρο της επιδημίας.
Εκείνη την εποχή, οι Γιατροί Χωρίς Σύνορα και το θεραπευτικό κέντρο εκεί
έβλεπαν δεκάδες ασθενείς κάθε μέρα
και αυτοί οι ασθενείς, αυτές οι κοινότητες γίνονταν όλο και πιο τρομοκρατημένες
καθώς ο χρόνος περνούσε με την επίδραση αυτής της νόσου στις οικογένειες τους,
στις κοινότητες, στα παιδιά και στους συγγενείς τους.
Έτσι ο Πίτερ Κλέμενς ταξίδεψε 12 ώρες σε μακρύ δύσβατο δρόμο
από την πρωτεύουσα Μονρόβια μέχρι την κομητεία Λόφα
για να προσπαθήσει και να βοηθήσει στον έλεγχο της αυξανόμενης επιδημίας εκεί.
Αυτό που βρήκε ο Πίτερ όταν έφτασε εκεί ήταν ο τρόμος που σας προανέφερα.
Βρέθηκε με τους τοπικούς άρχοντες και ενημερώθηκε για την κατάσταση.
Αυτό που έμαθε ήταν αποκαρδιωτικό.
Πληροφορήθηκε για τη συμφορά και την απελπισία
των ανθρώπων που προσβλήθηκαν από αυτήν την ασθένεια.
Άκουσε τις σπαρακτικές ιστορίες
όχι μόνο για τη ζημιά που προκάλεσε ο Έμπολα στους ανθρώπους
αλλά και τον αντίκτυπο που είχε στις οικογένειες και στις κοινότητες.
Άκουσε τους τοπικούς άρχοντες εκεί και αυτό που του είπαν ήταν:
«Όταν τα παιδιά μας είναι άρρωστα, όταν τα παιδιά μας πεθαίνουν,
δεν μπορούμε να τα κρατήσουμε τη στιγμή που θέλουμε να είμαστε κοντά τους.
Όταν οι συγγενείς μας πεθαίνουν, δεν μπορούμε να τους φροντίσουμε
όπως απαιτεί η παράδοση μας.
Δεν μας επιτρέπεται να πλένουμε τα σώματα και να τα θάβουμε
με τον τρόπο που απαιτούν οι κοινότητες και τα τελετουργικά μας».
Γι' αυτό τον λόγο ήταν πολύ ταραγμένοι, πολύ ανήσυχοι
καθώς ολόκληρη η επιδημία εξελισσόταν μπροστά τους.
Οι άνθρωποι στρέφονταν εναντίον των εργαζομένων υγείας που ήρθαν,
τους ήρωες που προσπαθούσαν να βοηθήσουν στη διάσωση της κοινότητας,
να βοηθήσουν στο έργο της, χωρίς όμως να έχουν πρόσβαση σε αυτήν.
Τότε ο Πίτερ εξήγησε στους άρχοντες τι συνέβαινε.
Οι άρχοντες τον άκουσαν κι αυτοί με τη σειρά τους.
Ο Πίτερ εξήγησε τι ήταν ο Έμπολα, τι ήταν αυτή η ασθένεια.
Εξήγησε τι έκανε στις κοινότητες τους.
Εξήγησε επίσης ότι ο Έμπολα απειλεί οτιδήποτε αντανακλά στην ανθρώπινη φύση.
Ο Έμπολα σημαίνει πως δεν μπορείτε να κρατήσετε τα παιδιά σας όπως πριν.
Δεν μπορείτε να κάψετε τους νεκρούς σας όπως πριν.
Πρέπει να εμπιστευτείτε αυτούς τους ανθρώπους με τις διαστημικές στολές
να το κάνουν αυτοί για σας.
Κυρίες και κύριοι, αυτό που επακολούθησε ήταν εντυπωσιακό.
Η κοινότητα, οι εργαζόμενοι υγείας και ο Πίτερ έκατσαν μαζί κάτω
και έκαναν ένα καινούργιο σχέδιο ελέγχου του ιού Έμπολα στην κομητεία Λόφα.
Ο λόγος που αυτή είναι μια σημαντική ιστορία, κυρίες και κύριοι,
είναι πως σήμερα, σε αυτή την κομητεία, η οποία είναι το κέντρο της επιδημίας,
το παρακολουθείτε, το διαβάζετε στις εφημερίδες,
το βλέπετε στις τηλεοράσεις,
σήμερα στην κομητεία Λόφα, εδώ και σχεδόν οκτώ εβδομάδες,
δεν υπάρχει κανένα κρούσμα του ιού Έμπολα.
(Χειροκρότημα)
Αυτό προφανώς δεν σημαίνει πως η δουλειά ολοκληρώθηκε.
Υπάρχει ακόμα τεράστιος κίνδυνος να υπάρξουν πρόσθετα κρούσματα.
Όμως αυτό που διδασκόμαστε είναι ότι ο ιός Έμπολα μπορεί να ηττηθεί.
Αυτό είναι το βασικό ζήτημα.
Ακόμα και σε αυτή την κλίμακα,
ακόμα και με αυτή τη ραγδαία αύξηση που είδαμε σε αυτό το περιβάλλον,
γνωρίζουμε τώρα ότι ο Έμπολα μπορεί να ηττηθεί.
Όταν οι κοινότητες συνασπίζονται και δουλεύουν με το νοσηλευτικό προσωπικό
τότε η νόσος αυτή μπορεί να σταματήσει.
Αλλά πώς ο ιός Έμπολα έφτασε αρχικά στην κομητεία Λόφα;
Γι' αυτό θα πρέπει να γυρίσουμε 12 μήνες πίσω, στην έναρξη της επιδημίας.
Όπως γνωρίζετε οι περισσότεροι από εσάς, ο ιός πέρασε απαρατήρητος
δεν ανιχνεύτηκε για τρεις ή τέσσερις μήνες από την έναρξή του.
Αυτό συνέβη γιατί δεν ήταν νόσος της δυτικής Αφρικής,
είναι νόσος της κεντρικής Αφρικής, μισή ήπειρο πιο πέρα.
Οι άνθρωποι δεν είχαν ξαναδεί την ασθένεια
ούτε το νοσηλευτικό προσωπικό.
Δεν γνώριζαν με τι είχαν να κάνουν,
και αυτό έκανε την κατάσταση ακόμα πιο πολύπλοκη,
ο ίδιος ο ιός προκαλούσε ένα σύμπτωμα, μια κλινική εικόνα
που δεν ήταν η συνηθισμένη της ασθένειας.
Έτσι οι άνθρωποι δεν αναγνώριζαν καν την ασθένεια,
άνθρωποι που γνώριζαν τον ιό Έμπολα.
Γι' αυτό τον λόγο δεν μπορούσε να ανιχνευτεί για κάποιο διάστημα.
Όμως, αντίθετα με τη δημόσια πεποίθηση μερικές φορές αυτές τις μέρες,
μόλις ο ιός εντοπίστηκε, υπήρξε άμεσο κύμα υποστήριξης.
Οι Γιατροί Χωρίς Σύνορα έστησαν αμέσως ένα κέντρο θεραπείας ιού Έμπολα,
όπως πολλοί από εσάς γνωρίζετε, στην περιοχή,
ο Παγκόσμιος Οργανισμός Υγείας και οι συνεργάτες του
χρησιμοποίησαν εκατοντάδες ανθρώπους κατά τη διάρκεια των δύο επόμενων μηνών
ώστε να είναι σε θέση να εντοπίσουν τον ιό.
Το πρόβλημα, κυρίες και κύριοι, είναι ότι μέχρι τότε αυτός ο ιός,
γνωστός τώρα ως ιός Έμπολα, είχε εξαπλωθεί κατά πολύ.
Είχε ήδη ξεπεράσει μία από τις μεγαλύτερες ανταποκρίσεις
που είχε στηθεί μέχρι σήμερα για ένα ξέσπασμα του ιού Έμπολα.
Μέχρι τα μέσα της χρονιάς, όχι μόνο η Γουινέα,
αλλά τώρα η Σιέρα Λεόνε και η Λιβερία ήταν επίσης μολυσμένες.
Καθώς ο ιός εξαπλωνόταν γεωγραφικά οι αριθμοί αυξάνονταν,
αυτή τη στιγμή, όχι μόνο εκατοντάδες άνθρωποι έχουν μολυνθεί
και πεθαίνουν από την ασθένεια,
αλλά το σημαντικότερο, οι ανταποκριτές πρώτης γραμμής,
οι άνθρωποι που είχαν πάει να βοηθήσουν,
το νοσηλευτικό προσωπικό, οι άλλοι ανταποκριτές,
νοσούσαν και πέθαναν επίσης κατά δεκάδες.
Οι πρόεδροι αυτών των χωρών αναγνώρισαν την κατάσταση εκτάκτου ανάγκης.
Συναντήθηκαν αμέσως και συμφώνησαν σε μια από κοινού δράση,
συγκρότησαν ένα κοινό κέντρο έκτακτης ανάγκης στο Κονακρί
όπου προσπαθούν να συνεργαστούν για να τερματίσουν την ασθένεια
και να εφαρμόσουν τις στρατηγικές που προαναφέραμε.
Αλλά αυτό που συνέβη μετά ήταν κάτι που δεν είχαμε ξαναδεί με τον ιό Έμπολα.
Αυτό που συνέβη μετά ήταν ότι ο ιός, ή κάποιος άρρωστος με τον ιό,
επιβιβάστηκε σε ένα αεροπλάνο, πέταξε σε μια άλλη χώρα
και για πρώτη φορά είδαμε ότι σε άλλη μακρινή χώρα
ο ιός εξαπλωνόταν ξανά.
Αυτή τη στιγμή βρισκόταν στη Νιγηρία στην πυκνοκατοικημένη μητρόπολη, το Λάγος,
με πληθυσμό 21 εκατομμύρια ανθρώπων.
Τώρα ο ιός ήταν σε αυτό το περιβάλλον.
Όπως θα περιμένατε, υπήρξε διεθνής συναγερμός,
διεθνής ανησυχία σε μια κλίμακα που δεν είχαμε δει τα τελευταία χρόνια,
προκαλούμενη από μια ασθένεια όπως αυτή.
Ο Παγκόσμιος Οργανισμός Υγείας συγκρότησε αμέσως ομάδα εμπειρογνώμων,
εξέτασε την κατάσταση και κήρυξε διεθνή κατάσταση ανάγκης.
Με αυτό τον τρόπο η προσδοκία θα ήταν ότι θα υπήρχε ένα τεράστιο κύμα
παγκόσμιας συνδρομής για να βοηθήσει αυτές τις χώρες,
που βρίσκονταν σε τόσο μεγάλο πρόβλημα και ανησυχία εκείνη τη στιγμή.
Όμως αυτό που είδαμε ήταν κάτι πολύ διαφορετικό.
Υπήρξε εν μέρει μεγάλη ανταπόκριση.
Ένας αριθμός χωρών ήρθαν να βοηθήσουν -- πολλές Μ.Κ.Ο. και άλλοι, όπως γνωρίζετε,
όμως την ίδια στιγμή το αντίθετο συνέβη σε πολλές περιοχές.
Ο συναγερμός κλιμακώθηκε και πολύ σύντομα αυτές οι χώρες
δεν λάμβαναν την υποστήριξη που χρειάζονταν και απομονώνονταν συνεχώς.
Αυτό που είδαμε ήταν ότι οι εμπορικές αεροπορικές εταιρείες
άρχισαν να πετούν σε αυτές τις χώρες
και άνθρωποι που δεν είχαν εκτεθεί ποτέ τους στον ιό
δεν τους επιτρέπονταν πλέον να ταξιδέψουν.
Αυτό προκάλεσε προβλήματα προφανώς, όχι μόνο στις ίδιες τις χώρες
αλλά επίσης και στην ανταπόκριση.
Οι οργανισμοί που προσπαθούσαν να φέρουν ανθρώπους,
ώστε να βοηθήσουν να ανταποκριθούν στην επιδημία
δεν μπορούσαν να τους φέρουν αεροπορικώς,
δεν μπορούσαν να τους μεταφέρουν στις χώρες ώστε να βοηθήσουν.
Σε αυτή την κατάσταση, κυρίες και κύριοι,
ένας ιός όπως ο Έμπολα αποκτά πλεονέκτημα.
Αυτό που είδαμε έπειτα ήταν κάτι που επίσης δεν είχαμε ξαναδεί.
Όχι μόνο ο ιός συνεχίζει σε μέρη
όπου οι άνθρωποι είναι ήδη μολυσμένοι αλλά μετά άρχισε να εξαπλώνεται,
και είδαμε τον αριθμό περιπτώσεων που βλέπετε εδώ,
κάτι που δεν έχουμε ξαναδεί ποτέ πριν σε τέτοια κλίμακα,
μια εκθετική αύξηση των κρουσμάτων από τον ιό Έμπολα,
όχι μόνο σε αυτές τις χώρες ή τις περιοχές που έχουν ήδη μολυνθεί
αλλά επίσης και σε περιοχές πιο βαθιά σε αυτές τις χώρες.
Κυρίες και κύριοι, αυτή ήταν μία από τις πιο ανησυχητικές
διεθνείς επείγουσες καταστάσεις στη δημόσια υγεία που έχουμε δει ποτέ.
Αυτό που συνέβη έπειτα, πολλοί από εσάς
το είδατε στις τηλεοράσεις, το διαβάσατε στις εφημερίδες,
ήταν ότι το σύστημα υγείας άρχισε να καταρρέει κάτω από το βάρος της επιδημίας.
Είδαμε ότι τα σχολεία άρχισαν να κλείνουν, οι αγορές να μην ανοίγουν πλέον,
να μην λειτουργούν πλέον με τον τρόπο που θα έπρεπε σε αυτές τις χώρες.
Είδαμε ότι η παραπληροφόρηση και οι παρανοήσεις άρχισαν να εξαπλώνονται
ακόμα γρηγορότερα στις κοινότητες που τρομοκρατήθηκαν ακόμα περισσότερο
σχετικά με την κατάσταση.
Άρχισαν να αποφεύγουν τους ανθρώπους με τις διαστημικές στολές, όπως έλεγαν,
που είχαν έρθει για να τους βοηθήσουν.
Έπειτα αυτή η κατάσταση επιδεινώθηκε ακόμη περισσότερο.
Οι χώρες χρειάστηκε να κηρύξουν κατάσταση έκτακτης ανάγκης.
Μεγάλοι πληθυσμοί σε κάποιες περιοχές χρειάστηκε να τεθούν σε καραντίνα
και μετά ξέσπασαν ταραχές.
Ήταν μια πάρα πολύ τρομακτική κατάσταση.
Σε όλον το κόσμο πολλοί άνθρωποι άρχισαν να αναρωτιούνται:
Μπορούμε ποτέ να σταματήσουμε τον Έμπολα όταν αρχίσει να εξαπλώνεται έτσι;
Άρχισαν να αναρωτιούνται: Πόσο καλά γνωρίζουμε πραγματικά αυτόν τον ιό;
Η πραγματικότητα είναι ότι δεν γνωρίζουμε τον Έμπολα πολύ καλά.
Είναι μια σχετικά πρόσφατη ασθένεια από την άποψη το τι γνωρίζουμε γι' αυτήν.
Γνωρίζουμε την ασθένεια μόνο 40 χρόνια,
από τότε που πρωτοεμφανίστηκε στην κεντρική Αφρική, το 1976.
Αλλά, παρόλα αυτά, γνωρίζουμε πολλά πράγματα:
Γνωρίζουμε ότι ο ιός επιβιώνει πιθανώς σε ένα είδος νυχτερίδας.
Γνωρίζουμε ότι πιθανότατα εισέρχεται στον ανθρώπινο πληθυσμό
όταν ερχόμαστε σε επαφή με ένα άγριο ζώο
το οποίο έχει μολυνθεί από τον ιό και πιθανότατα να νοσεί από αυτόν.
Έπειτα γνωρίζουμε ότι ο ιός εξαπλώνεται από άτομο σε άτομο
μέσω μολυσμένων σωματικών υγρών.
Και όπως έχετε όλοι δει,
γνωρίζουμε την τρομακτική ασθένεια που κατόπιν προσβάλλει τους ανθρώπους,
όπου βλέπουμε ότι αυτή η ασθένεια προκαλεί υψηλούς πυρετούς, διάρροια, εμετό
και στη συνέχεια, δυστυχώς στο 70% των περιστατικών και άνω, θάνατο.
Αυτή είναι μια πολύ επικίνδυνη, εξουθενωτική και θανάσιμη ασθένεια.
Όμως, παρότι δεν ξέρουμε την ασθένεια για ένα ιδιαίτερα μεγάλο χρονικό διάστημα
και δεν ξέρουμε τα πάντα γι' αυτήν, γνωρίζουμε πώς να τη σταματήσουμε.
Υπάρχουν τέσσερα πράγματα ζωτικής σημασίας για να σταματήσουμε τον Έμπολα.
Πρώτον και κύριον, οι κοινότητες πρέπει να κατανοήσουν την ασθένεια,
πρέπει να κατανοήσουν πώς εξαπλώνεται και με ποιο τρόπο την σταματάς.
Έπειτα πρέπει να διαθέτουμε συστήματα τα οποία να μπορούν να βρούν
κάθε μεμονωμένο περιστατικό, κάθε επαφή αυτών των περιστατικών
και να ξεκινούν την παρακολουθούν την αλυσίδα μετάδοσης
ώστε να σταματήσουν την μετάδοση.
Πρέπει να έχουμε θεραπευτικά κέντρα, εξειδικευμένα κέντρα θεραπείας Έμπολα,
όπου οι εργαζόμενοι να μπορούν να προστατευτούν
καθώς προσπαθούν να παρέχουν υποστήριξη στους ανθρώπους που είναι μολυσμένοι
ώστε έτσι αυτοί να επιβιώνουν από την ασθένεια.
Στη συνέχεια, για όσους πεθαίνουν
πρέπει να εξασφαλίσουμε ότι υπάρχει μια ασφαλής και ταυτόχρονα αξιοπρεπής ταφή
έτσι ώστε να μην υπάρχει συνάμα εξάπλωση εκείνη τη στιγμή.
Έτσι γνωρίζουμε πώς να σταματήσουμε τον Έμπολα,
αυτές οι στρατηγικές λειτουργούν, κυρίες και κύριοι.
Ο ιός σταμάτησε στη Νιγηρία με αυτές τις τέσσερις στρατηγικές
όπου οι άνθρωποι προφανώς τις εφαρμόζουν.
Σταμάτησε στη Σενεγάλη όπου είχε εξαπλωθεί όπως επίσης και στις άλλες χώρες
οι οποίες επλήγησαν από τον ιό σε αυτή την επιδημία.
Έτσι δεν υπάρχει καμιά αμφιβολία ότι αυτές οι στρατηγικές πράγματι λειτουργούν.
Το μεγάλο ερώτημα ήταν κατά πόσο αυτές οι στρατηγικές θα μπορούσαν να λειτουργήσουν
σε αυτή τη κλίμακα, σε αυτή την κατάσταση, με τόσο πολλές πληγείσες χώρες
από αυτού του είδους τη ραγδαία ανάπτυξη που είδαμε.
Αυτό ήταν το ερώτημα που μας απασχολούσε πριν από δύο με τρεις μήνες.
Σήμερα γνωρίζουμε την απάντηση σε αυτή την ερώτηση.
Γνωρίζουμε την απάντηση λόγω του εξαιρετικού έργου
μιας απίστευτης ομάδας από Μ.Κ.Ο., κυβερνήσεων, τοπικών αρχόντων,
αντιπροσωπειών του ΟΗΕ και πολλών ανθρωπιστικών και άλλων οργανισμών
που εντάχθηκαν στον αγώνα κατά του Έμπολα στη δυτική Αφρική.
Αλλά αυτό που χρειάστηκε να γίνει εκεί ήταν λίγο διαφορετικό.
Αυτές οι χώρες πήραν τις στρατηγικές που μόλις σας έδειξα,
την εμπλοκή της κοινότητας, την εύρεση περιστατικού, τον εντοπισμό επαφών, κ.α.
και τα άλλαξαν άρδην.
Υπήρχε τόσο μεγάλη εξάπλωση που την προσέγγισαν διαφορετικά.
Αυτό που αποφάσισαν να κάνουν ήταν αρχικά να επιβραδύνουν την επιδημία
με την ταχεία κατασκευή όσο περισσότερων κρεβατιών ήταν δυνατόν
στα εξειδικευμένα κέντρα θεραπείας
έτσι ώστε να σταματήσουν την εξάπλωση της ασθένειας από τους μολυσμένους.
Δημιούργησαν πολύ γρήγορα πάρα πολλές ομάδες ταφής
ώστε να χειριστούν με ασφάλεια τους νεκρούς,
έτσι θα επιβράδυναν την επιδημία,
για να δουν αν η κατάσταση μπορούσε να ελεγχθεί
με τη χρήση αυτής της κλασσικής προσέγγισης,
της εύρεσης περιστατικού και της παρακολούθησης επαφής.
Όταν πήγα στη δυτική Αφρική πριν από περίπου τρεις μήνες,
όταν ήμουν εκεί, αυτό που είδα ήταν εξαιρετικό.
Είδα προέδρους να ανοίγουν οι ίδιοι επιχειρησιακά κέντρα εκτάκτου ανάγκης
εναντίον του Έμπολα
έτσι ώστε να μπορούν προσωπικά να συντονίσουν και να υποστηρίξουν
αυτό το κύμα διεθνούς υποστήριξης που προσπαθεί να σταματήσει την ασθένεια.
Είδαμε ένοπλες δυνάμεις των χωρών αυτών αλλά και δυνάμεις από πολύ μακρυά
να βοηθούν στην κατασκευή των κέντρων θεραπείας Έμπολα
τα οποία θα χρησιμοποιούνταν για την απομόνωση των αρρώστων.
Είδαμε το κίνημα του Ερυθρού Σταυρού να εργάζεται εκεί μαζί με άλλες οργανώσεις
καθοδηγώντας τις κοινότητες ώστε να θάβουν με ασφάλεια τους νεκρούς τους
οι ίδιοι με έναν αξιοπρεπή τρόπο.
Είδαμε τις υπηρεσίες του ΟΗΕ, το Παγκόσμιο Επισιτιστικό Πρόγραμμα,
να δημιουργούν μια τεράστια αερογέφυρα
όπου θα μπορούν να στέλνουν ανταποκριτές γρήγορα σε κάθε περιοχή αυτών των χωρών
ώστε να είναι σε θέση να εφαρμόσουν τις στρατηγικές που μόλις σας ανέφερα.
Αυτό που είδαμε, το οποίο ήταν πιθανώς το πιο εντυπωσιακό,
ήταν το απίστευτο έργο από τις κυβερνήσεις,
από τους ηγέτες σε αυτές τις χώρες μαζί με τις κοινότητες
να προσπαθούν να διασφαλίσουν ότι οι άνθρωποι κατανόησαν την ασθένεια,
κατανόησαν τα εξαιρετικά πράγματα που θα πρέπει να κάνουν
ώστε να σταματήσουν τον Έμπολα.
Και σαν αποτέλεσμα, κυρίες και κύριοι,
είδαμε κάτι που δεν γνωρίζαμε δύο με τρεις μήνες νωρίτερα
αν θα ήταν εφικτό ή όχι.
Αυτό που είδαμε ήταν αυτό που βλέπετε τώρα σε αυτό το διάγραμμα,
όταν κάναμε απολογισμό την 1η Δεκεμβρίου.
Αυτό που είδαμε θα μπορούσε να κάμψει την καμπύλη, να το πω έτσι,
να αλλάξει αυτήν την εκθετική αύξηση
και να μας δώσει ξανά κάποια ελπίδα στην ικανότητα να ελέγξουμε αυτό το ξέσπασμα.
Γι' αυτό τον λόγο, κυρίες και κύριοι, δεν υπάρχει απολύτως καμιά αμφιβολία πλέον
ότι μπορούμε να προλάβουμε την επιδημία στην Αφρική και να νικήσουμε τον Έμπολα.
Το μεγάλο ερώτημα όμως που έκαναν πολλοί άνθρωποι
ακόμα και όταν είδαν την καμπύλη,
είναι «Περιμένετε μια στιγμή-
είναι υπέροχο που την επιβραδύνουμε αλλά μπορούμε να την εξαλείψουμε;»
Έχουμε ήδη απαντήσει αυτή την ερώτηση, στην αρχή αυτής της ομιλίας
όταν αναφέρθηκα στην κομητεία Λόφα της Λιβερίας.
Σας είπα την ιστορία του πώς στην κομητεία Λόφα δημιούργησαν τις συνθήκες
λόγω των οποίων δεν έχουμε δει τον Έμπολα για οκτώ εβδομάδες.
Όμως υπάρχουν παρόμοιες ιστορίες και από άλλες χώρες.
Από το Γκέκεντου στη Γουινέα,
την πρώτη περιοχή όπου διαγνώστηκε το πρώτο περιστατικό Έμπολα.
Έχουμε δει πάρα πολύ λίγα περιστατικά το τελευταίο δίμηνο,
κι εδώ στην Κενέμα της Σιέρα Λεόνε, άλλη περιοχή του επίκεντρου της επιδημίας,
δεν έχουμε δει τον ιό για περισσότερο από δύο εβδομάδες -
είναι πολύ νωρίς προφανώς για να κηρύξουμε νίκη,
αλλά οι ενδείξεις δείχνουν ότι
όχι μόνο μπορούμε να ανταποκριθούμε φτάνοντας την ασθένεια
αλλά ότι αυτή η ασθένεια μπορεί να εξαλειφθεί τελείως.
Η πρόκληση τώρα βέβαια είναι να το πετύχουμε στην απαιτούμενη κλίμακα
συνολικά σε αυτές τις τρεις χώρες, και αυτό είναι μια τεράστια πρόκληση.
Διότι όταν ασχολούμαστε με κάτι για τόσο καιρό σε τέτοια κλίμακα
δύο μεγάλοι κίνδυνοι έρχονται να συνταχθούν με τον ιό.
Ο πρώτος από αυτούς είναι ο εφησυχασμός,
ο κίνδυνος ότι καθώς η καμπύλη της ασθένειας αρχίζει να κάμπτεται
τα ΜΜΕ στρέφονται αλλού, ο κόσμος στρέφεται αλλού.
Ο εφησυχασμός είναι πάντα ένας κίνδυνος.
Ο άλλος κίνδυνος βέβαια είναι όταν έχετε εργαστεί τόσο σκληρά
για τόσο μεγάλο διάστημα
και κοιμηθήκατε τόσο λίγες ώρες κατά την διάρκεια των προηγούμενων μηνών
είστε κουρασμένοι, είστε εξαντλημένοι,
κι αυτοί οι νέοι κίνδυνοι αρχίζουν να υπεισέρχονται την ανταπόκριση.
Κυρίες και κύριοι, μπορώ να σας πω ότι μόλις επέστρεψα από τη δυτική Αφρική.
Οι άνθρωποι αυτών των χωρών, οι ηγέτες αυτών των χωρών,
δεν είναι εφησυχασμένοι.
Θέλουν να εξαλείψουν τελείως τον Έμπολα στις χώρες τους.
Αυτοί οι άνθρωποι, ναι, είναι κουρασμένοι αλλά δεν είναι εξαντλημένοι.
Έχουν την ενέργεια, το θάρρος
και τη δύναμη για να τερματίσουν αυτή την κατάσταση.
Αυτό που χρειάζονται, κυρίες και κύριοι, σε αυτό το σημείο
είναι η αμέριστη υποστήριξη της διεθνούς κοινότητας,
να σταθεί μαζί τους,
να τους ενισχύσει και να φέρει τώρα ακόμα περισσότερη υποστήριξη
ώστε να ολοκληρώσουν τη δουλειά.
Διότι ο τερματισμός του Έμπολα αυτή τη στιγμή
σημαίνει ότι ανακτούν την υπεροχή εναντίον του ιού
και ξεκινούν να τον κυνηγούν.
Θυμηθείτε ότι αυτός ο ιός, ή καλύτερα, αυτή η κρίση ξεκίνησε με ένα περιστατικό
και πρόκειται να τελειώσει με ένα.
Αλλά, αυτό θα τελειώσει μόνο εάν αυτές οι χώρες έχουν αρκετούς επιδημιολόγους,
αρκετούς υγειονομικούς, διαχειριστές και άλλους ανθρώπους να εργαστούν μαζί τους
για να μπορούν να βρουν κάθε περίπτωση, να παρακολουθούν τις επαφές τους,
και να είναι σίγουροι ότι αυτή η ασθένεια θα σταματήσει μια για πάντα.
Κυρίες και κύριοι, ο Έμπολα μπορεί να ηττηθεί.
Τώρα χρειάζεται να πάρετε αυτή την ιστορία και να την πείτε στους ανθρώπους
που θα ακούσουν και θα ενημερωθούν τι σημαίνει να νικάς τον Έμπολα,
και το σημαντικότερο, χρειαζόμαστε την υποστήριξή σας στους ανθρώπους
που μας βοηθούν να φέρουμε πόρους που χρειαζόμαστε γι' αυτές τις χώρες
ώστε να νικήσουμε αυτή την ασθένεια.
Υπάρχουν πολλοί άνθρωποι εκεί έξω που θα επιβιώσουν και θα ευημερίσουν
εν μέρει, λόγω αυτού που κάνετε για να μας βοηθήσετε να νικήσουμε τον Έμπολα.
Σας ευχαριστώ.
(Χειροκρότημα)
Cuando me invitaron a dar esta charla hace un par de meses,
barajamos unos cuantos títulos con los organizadores,
salieron y se discutieron muchas propuestas diferentes.
Pero nadie propuso este título [Derrotar al Ébola]
y se debe a que hace 2 meses,
los casos de Ébola aumentaron exponencialmente
y se extendieron por áreas geográficas como nunca antes,
y el mundo estaba aterrado, preocupado y alarmado
por esta enfermedad, como no hemos visto en la historia reciente.
Pero hoy, al estar aquí, puedo hablarles de cómo vencer al Ébola
gracias a personas de las que nunca han oído hablar,
como Peter Clement, un médico liberiano que trabaja en el condado de Lofa,
un lugar del que muchos de Uds. quizá nunca oyeron hablar, en Liberia.
El condado de Lofa es muy importante
porque, hace 5 meses,
cuando la epidemia empezaba a extenderse,
el condado de Lofa estaba justo en el epicentro de la epidemia.
Médicos Sin Fronteras (MSF) y el centro de tratamiento de allí
atendían por aquel entonces decenas de pacientes todos los días,
y estos pacientes, estas comunidades, eran cada vez más asustados
con el paso del tiempo, de la enfermedad y sus consecuencias, en sus familias,
en sus comunidades, en sus hijos, en sus familiares.
Peter Clement asumió la responsabilidad y condujó12 horas por un camino difícil
desde Monrovia, la capital, hasta el condado de Lofa,
para ayudar a controlar una epidemia de rápida difusión.
Al llegar, Peter halló el terror que les contaba.
De modo que habló con los líderes locales, y escuchó.
Y lo que oyó fue algo desgarrador.
Oyó hablar de la devastación y la desesperación
de las personas afectadas por esta enfermedad.
Escuchó historias desgarradoras
no solo del daño que le causó el Ébola a las personas,
sino lo que hizo a las familias y lo que hizo a las comunidades.
Y escuchó a los jefes locales quienes le dijeron:
"Cuando nuestros hijos están enfermos, moribundos,
no podemos estar junto a ellos cuando más lo necesitan.
No podemos cuidar a nuestros parientes cuando mueren como manda la tradición.
No se nos permite lavar los cuerpos para enterrarlos
como exigen nuestros rituales y la comunidad.
Por esta razón estaban muy afectados y profundamente alarmados
al ver delante de ellos como se desataba la epidemia.
Los lugareños se lo tomaban con los médicos que asistieron,
los héroes que habían venido a ayudar a la comunidad,
a trabajar con la comunidad, por no tener acceso a ellos.
Entonces Peter explicó la situación a los líderes.
Los líderes escucharon. Y cambiaron de opinión.
Peter explicó qué era el Ébola, qué era la enfermedad.
Les explicó qué le hizo a las comunidades.
Y les explicó que el Ébola amenazaba todo lo que nos hacía humanos.
El Ébola hace que no podamos atender a los hijos como en otra situación.
No podemos enterrar a los muertos como querríamos.
Hay que confiar que estas personas de trajes espaciales lo harán.
Damas y caballeros, sucedió algo extraordinario:
La comunidad, los trabajadores de la salud, Peter, se sentaron juntos
y pusieron en marcha un plan para el control del Ébola en el condado de Lofa.
Esto es muy importante, damas y caballeros,
porque hoy, este país, epicentro de la epidemia,
lo han visto, lo han leído en los periódicos,
lo han visto en la TV,
hoy el condado de Lofa lleva 8 semanas sin ver un solo caso de Ébola.
(Aplausos)
Esto no significa que terminó el trabajo, obviamente.
Todavía hay un gran riesgo de que broten nuevos casos.
Pero pudimos aprender que se puede superar el Ébola.
Eso es lo principal.
Incluso a esta escala,
incluso de crecimiento rápido cómo vimos en este ambiente,
sabemos ahora que el Ébola puede ser derrotado.
Cuando las comunidades colaboran con los trabajadores de la salud
esta enfermedad puede detenerse.
Pero, ¿cómo llegó el Ébola al condado de Lofa, en primer lugar?
Bueno, para eso, tenemos que retroceder 12 meses, al inicio de esta epidemia.
Como muchos de Uds. saben, este virus no fue detectado,
evadió la detección durante 3 o 4 meses cuando empezó a extenderse.
Porque no es una enfermedad de África Occidental.
sino que proviene de África Central, a medio continente de distancia.
La gente no había visto la enfermedad antes;
y tampoco los trabajadores de la salud.
No sabían a lo que se enfrentaban
y, para hacerlo aún más complicado,
el virus estaba causando un síntoma, se presentaba de un modo
atípico para la enfermedad.
La gente que conocía el Ébola, no reconocía la enfermedad.
Por eso evadió la detección durante algún tiempo.
Y, a veces, hoy, al contrario de la opinión pública,
una vez detectado el virus, la ayuda viene rápidamente.
Los Médicos Sin Fronteras abrieron rápidamente un centro de tratamiento allí,
la Organización Mundial de la Salud y los socios con los que trabaja
desplegó en total cientos de personas en los siguientes 2 meses
con el fin de hacer el seguimiento de la evolución del virus.
El problema, damas y caballeros, es que para entonces, este virus,
conocido ahora como Ébola, se había extendido demasiado.
Ya había superado una de las respuestas más grandes
a una movilización contra un brote de Ébola.
A mediados de año, no solo Guinea
sino Sierra Leona y Liberia también estaban infectados.
Conforme el virus se propagaba geográficamente, las victimas aumentaban
y en ese momento, no solo había cientos de personas infectadas
que morían por la enfermedad,
sino, igual de importante, los trabajadores voluntarios,
las personas que fueron a ayudar,
los trabajadores de la salud, y los colaboradores
también enfermaban y morían por docenas.
Los presidentes de estos países comprendieron la situación emergencia.
Se reunieron en ese momento, coincidieron en la acción común
y crearon un centro de emergencia de operación conjunta en Conakry
para trabajar juntos, terminar con esta enfermedad y hacer que se detenga,
para implementar las estrategias que hablamos.
Pero luego ocurrió algo nunca antes visto con el Ébola:
el virus, o alguien enfermo con el virus,
tomó un avión, voló a otro país,
y, por primera vez, vimos en otro país lejano
que el virus reapareció.
Esta vez fue en Nigeria, en la bulliciosa metrópolis de Lagos,
21 millones de personas.
Ahora el virus estaba en ese entorno.
Y como pueden anticipar, estalló el pánico internacional,
la preocupación internacional a una escala no vista en los últimos años
provocada por una enfermedad como esta.
La Organización Mundial de la Salud convocó de inmediato a una red de expertos
que analizaron la situación y declararon el estado de emergencia internacional.
De este modo, se espera una gigantesca ola
de asistencia internacional para ayudar a estos países
que se enfrentaban a tantos problemas y dificultades en ese momento.
Pero notamos algo muy distinto.
Hubo gran respuesta.
Países que ayudaron, muchas ONGs y otros, como ya saben,
pero, al mismo tiempo, en muchos lugares ocurrió lo contrario.
Se intensificó la alarma y muy pronto estos países se encontraron
sin la ayuda que necesitaban, cada vez más aislados.
Vimos aerolíneas comerciales que al volar a estos países,
a sus pasajeros, que ni siquiera habían estado expuestas al virus
ya no se les permitía viajar.
Esto causó problemas, obviamente, para los propios países,
pero también para la respuesta.
Las organizaciones que trataban de traer personas
para ayudar a responder al brote,
no podía enviar a la gente en los aviones,
no lograban hacerlos llegar a los países para ofrecer ayuda.
En esa situación, damas y caballeros,
un virus como el Ébola toma ventaja.
Y vimos algo nunca antes visto.
El virus no solo continuaba en los lugares
donde ya había infectados, sino que los casos se multiplicaron
y vimos las cifras que ven aquí,
algo sin precedentes a esta escala,
un aumento exponencial de casos de Ébola
no solo en estos países o zonas ya infectadas
sino que se expandía en estos países.
Damas y caballeros, esta fue
una de las emergencias sanitarias internacionales más preocupantes
que hemos visto.
Lo ocurrido en estos países,
muchos de Uds. lo vieron en la TV, lo leyeron en los periódicos,
el sistema sanitario empezó a colapsar bajo el peso de esta epidemia.
Empezaron a cerrar las escuelas, no abrieron los mercados,
nada funcionaba como se esperaba en estos países.
Proliferó la desinformación y las interpretaciones erróneas
difundidas en las comunidades, lo que generó más alarma
sobre la situación.
Empezaron a evitar a esas personas de trajes espaciales,
como las llamaban, que venían a ayudarlos.
Y la situación empeoró aún más.
Los países tuvieron que declarar un estado de emergencia.
Grandes comunidades en cuarentena, vieron como luego estallaron disturbios.
Fue una situación muy, muy aterradora.
En todo el mundo, muchas personas empezaron a preguntarse
si ¿podemos detener el Ébola cuando empieza a extenderse así?
Y empezaron a preguntar ¿qué tan bien conocíamos realmente a este virus?
La realidad es que no conocemos al Ébola demasiado bien.
Es una enfermedad relativamente moderna en relación a todo lo que sabemos de ella.
La conocemos solo desde hace 40 años,
desde que apareció en África Central en 1976.
Pero a pesar de eso, sabemos muchas cosas:
Sabemos que este virus probablemente sobrevive en un tipo de murciélago.
Sabemos que es probable que afecte a una población humana
cuando entramos en contacto con un animal salvaje
infectado con el virus y quizá enfermo.
Luego sabemos que el virus se propaga de persona a persona
a través de fluidos corporales contaminados.
Como han visto,
conocemos lo que provoca esta terrible enfermedad en humanos,
causa fiebres graves, diarrea, vómitos,
y luego por desgracia, en un 70 % de los casos, o a menudo más, la muerte.
Esta es una enfermedad muy peligrosa, debilitante y mortal.
Pero a pesar de no conocerla durante tanto tiempo,
y no saber todo sobre ella, sí sabemos cómo detener la enfermedad.
Hay 4 cosas fundamentales para detener el Ébola.
En primer lugar, las comunidades tienen que entender esta enfermedad,
tienen que entender cómo se transmite y cómo detenerla.
Luego necesitamos sistemas que detecten todos los casos
e identifiquen todos los contactos en cada uno de los casos,
y conocer las cadenas de transmisión para detenerla.
Necesitamos centros especializados de tratamiento de Ébola,
que protejan a los trabajadores
en su intento de ayudar a las personas infectadas,
para que puedan sobrevivir a la enfermedad.
Y luego para los que mueren,
asegurar un entierro seguro y digno
para que no haya propagación en ese momento, tampoco.
Sabemos cómo detener el Ébola, damas y caballeros.
Se detuvo el virus en Nigeria con estas 4 estrategias
y gracias a la gente que las implementó, obviamente.
Se detuvo en Senegal, donde se propagó,
y también en otros países afectados por este virus, en este brote.
Así que no hay duda de que estas estrategias funcionan.
La gran pregunta, damas y caballeros, es si estas estrategias funcionarían
a esta escala, en esta situación, con tantos países afectados
con el crecimiento exponencial que vieron.
Esa era la gran pregunta hace 2 o 3 meses.
Hoy conocemos la respuesta a esa pregunta.
Y conocemos la respuesta gracias a la extraordinaria labor
de un grupo increíble de ONGs, de gobiernos, de líderes locales,
de las agencias de la ONU y otras organizaciones humanitarias
que se sumaron a la lucha para detener al Ébola en África Occidental.
Pero allí había que hacer algo un tanto diferente.
Estos países adoptaron esas estrategias que acabo de mostrar;
participación comunitaria, detección de casos, localización de contactos, etc.,
pero con una variante.
Habían tantos enfermos, que lo abordaron de manera diferente.
Primero trataron de frenar la epidemia
trayendo rápidamente el máximo número de casos posibles en centros especializados
para evitar la propagación de la enfermedad por los infectados.
Se crearon rápidamente muchos, muchos equipos de entierro
para tratar a los muertos de forma segura
y, con eso, trataron de frenar el brote
para ver si entonces podían controlarlo con el enfoque clásico
de la detección de casos y localización de contactos.
Cuando fui a África Occidental hace unos 3 meses,
cuando estuve allí, vi algo extraordinario.
Vi presidentes abriendo centros de emergencia contra el Ébola
para coordinar, supervisar y liderar
esta oleada de apoyo internacional para detener la enfermedad.
Vimos militares locales y extranjeros
ayudando a construir centros de tratamiento contra el Ébola
para aislar a los enfermos.
y capacitar a las comunidades para que entierren a sus muertos de forma segura.
Vimos a la organización de la Cruz Roja con sus organismos asociados en el terreno
trabajando de manera digna.
Y vimos agentes de la ONU, del Programa Mundial de Alimentos,
construir un gran puente aéreo
para llevar respuesta a todos los rincones rápidamente
para implementar las estrategias que hablamos.
Damas y caballeros, quizá lo más impresionante
fue este increíble trabajo de los gobiernos,
de los líderes de estos países, con las comunidades,
para asegurarse de que la gente entendiera la enfermedad,
que entendiera el esfuerzo extraordinario necesario para detener al Ébola.
Como resultado, damas y caballeros,
vimos algo que no sabíamos unos 2 o 3 meses antes,
si sería posible o no.
Vimos lo que ven en este gráfico,
cuando hicimos el balance el 1 de diciembre.
Vimos que pudimos doblar esta curva, por así decirlo;
cambiar este crecimiento exponencial
y devolver algo de esperanza, de mantener bajo control este brote.
Por esto, damas y caballeros, ahora no hay dudas
de que podemos controlar este brote en África Occidental y detener al Ébola.
La gran pregunta, sin embargo, y que muchas personas se hacen
incluso viendo esta curva, es:
"Bueno, esperen un minuto, genial, pueden bajar la velocidad,
pero ¿pueden bajarla a cero?"
Ya respondimos a esta pregunta al comienzo de la charla,
cuando hablamos del condado de Lofa en Liberia.
Les contamos la historia de cómo en el condado de Lofa
no se llegó a registrar ningún caso de Ébola durante 8 semanas.
Pero hay historias similares de otros países también.
De Gueckedou en Guinea,
la primera zona en la que se diagnosticó el primer caso.
Hemos visto muy, muy pocos casos en el último par de meses,
y aquí en Kenema, en Sierra Leona, otra zona del epicentro,
no hemos visto el virus por más de un par de semanas...
demasiado pronto para declarar la victoria, obviamente,
pero la evidencia muestra, damas y caballeros,
no solo que se puede controlar la enfermedad,
sino que la enfermedad puede reducirse a cero.
El reto ahora, claro, es hacerlo en la escala necesaria
en estos 3 países, y eso es un gran reto.
Porque cuando uno ha estado involucrado por tanto tiempo, en esta escala,
otras 2 grandes amenazas se suman al virus.
La primera es el abandono,
el riesgo de que una vez la curva empiece a retroceder,
los medios miren para otro lado, el mundo mire para otro lado.
El abandono siempre es un riesgo.
Y otro riesgo, claro, cuando uno ha trabajado arduamente tanto tiempo,
y dormido tan pocas horas en los últimos meses,
la gente se cansa, se fatiga,
y estos nuevos riesgos empiezan a verse en los que vinieron a ayudar.
Damas y caballeros, puedo decirles y acabo de regresar de África Occidental,
la gente de estos países, los líderes de estos países,
no son complacientes.
Quieren acabar con el Ébola en sus países.
Y estas personas, sí, están cansados, pero no agotados.
Tienen energía, tienen valentía,
tienen la fuerza para terminar la tarea.
Lo que necesitan ahora, damas y caballeros,
es el apoyo incondicional de la comunidad internacional,
que los apoye,
que los proporcione más apoyo ahora para terminar la tarea.
Porque acabar con el Ébola ahora significa cambiar de táctica
y empezar a cazar al virus.
Recuerden, este virus, toda esta crisis, se inició con un caso,
y terminará con un caso.
Pero solo terminará si estos países consiguen suficientes epidemiólogos,
suficiente personal sanitario, logística y gente que trabaje con ellos
para detectar todos los casos, rastrear sus contactos
y asegurarse de que esta enfermedad se detenga de una vez por todas.
Damas y caballeros, el Ébola puede superarse.
Ahora necesitamos que difundan esta historia
y eduquen a la gente sobre qué significa derrotar al Ébola,
y lo más importante, necesitamos que aboguen ante las personas
que pueden ayudar con los recursos que necesitan estos países,
para derrotar la enfermedad.
Hay mucha gente allí que sobrevivirá y prosperará,
en parte gracias a lo que hagan Uds. para ayudarnos a vencer al Ébola.
Gracias.
(Aplausos)
زمانی که دو ماه پیش از من برای این سخنرانی دعوت شد،
با سازمان دهندگان این برنامه درباره عناوینی مختلفی بحث کردیم،
همینطور آیتم های مختلفی مورد بحث و بررسی قرار گرفتند.
اما هیچکس این را پیشنهاد نداد،
و دلیلش این بود که دوماه پیش،
ابولا رشد فزاینده تصاعدی داشت
و در حال گسترش یافتن در مناطق جغرافیایی بود که قبلا شاهدش نبودیم،
و دنیا بواسطه این مرض چنان وحشت زده،
نگران و گوش به زنگ بود که در تاریخ معاصر ندیده بودیم.
اما امروز، میتوانم اینجا بایستم و با شما درباره شکست دادن ابولا حرف بزنم
این بخاطر مردمی است که هرگز درباره آنها نشنیده اید،
آدمهایی از قبیل پیتر کلمنت، پزشک لیبریایی که در لوفا کانتی کار می کند،
جایی در لیبریا که اکثریت شما احتمالا پیش از این اسمش را نشنیده اید.
دلیل اهمیت فراوان لوفا کانتی
به این خاطر است که پنج ماه قبل
زمانی که این مرض مسری تازه شروع به گسترش کرد،
لوفا کانتی درست در مرکز آن بود، مرکز این اپیدمی بود.
در آن زمان پزشکان بدون مرز و مرکز درمانی آنجا،
هر روز دهها بیمار را ویزیت می کردند،
و با گذر زمان، این بیماران و این جوامع بیشتر و بیشتر
از این مرض و کاری که این بیماری با خوانواده هایشان، جوامعشان، فرزندان و
خویشانشان انجام می داد، وحشت زده می شدند.
خُب این پیتر کلمنت می بایستی در جاده ۱۲ ساعتی خاکی
از مونورویا پایتخت به لوفا کانتی برود،
تا این اپیدمی در حال گسترش را مهار کند.
وچیزی که پیتر موقع رسیدن به آنجا پیداکرد، همین وحشتی بود که برایتان ذکر کردم.
پس با مقامات محلی نشستی ترتیب داد و به حرفهایشان گوش داد.
و آنچه شنید قلبش را به دردآور بود.
درباره تباهی و استیصالی که این بیماری
بر مردم گذاشته بود، شنید.
قصه هایی دردناک درباره آنچه
نه تنها ابولا با آدمها انجام داده بود، بلکه
آنچه با خانواده ها و جوامع آنها انجام داده بود.
و به حرفهای روسای محلی آنجا گوش داد و آنچه آنها به او گفتند--
آنها گفتند، " وقتی کودکان ما بیمارند، وقتی در حال مردن هستند،
ما حتی نمی توانیم در این لحظه ای که باید کنارشان باشیم بغلشان کنیم.
وقتی خویشاوندان ما میمیرند، نمی توانیم طبق سنت و آیینمان از آنها مراقبت کنیم.
ما اجازه نداریم اجسادشان را قبل از دفن بشوریم،
چیزی که جوامع و آیینهای ما آن را طلب می کند.
و بهمین دلیل، عمیقا آزار دیده بودند، بشدت گوش به زنگ بودند
و این اپیدمی همچنان مقابلشان جولان می داد.
مردم جذب کارکنان خدمات درمانی آمده به آنجا میشدند،
قهرمانانی که در تلاش جهت کمک رسانی و نجات جامعه بودند،
تا به انها در کارشان کمک کنند و در دسترسی به آنها ناموفق بودند.
و اتفاق بعدی که افتاد این بود که پیتر وضعیت را برای رهبران شرح داد.
رهبران گوش کردند. برنامه ها را تغییر دادند.
و پیتر توضیح داد که ابولا چیست.
و از بلایی که سر جوامع میاورد گفت.
و توضیح داد که ابولا تهدید کننده همه آنچه بود که از ما بشریت را میساخت.
ابولا یعنی شما نمی توانید فرزندتان را در آغوش بگیرید، کاری در شرایط مشابه انجام می دهید.
مردهایتان را به شیوه ای که عادت داشتید دفن نکنید.
باید برای انجام این کار به آدمهایی اعتماد کنید که لباس فضایی ها را به تن دارند.
و خانمها و آقایان، آنچه بعد اتفاق افتاد، در عوض خارق العاده بود:
جامعه و کارکنان خدمات درمانی و پیتر با هم نشستند
و طرحی نو برای مهار ابولا در لوفا کانتی درانداختند.
و دلیل این که این موضوع بسیار حائز اهمیت است
این است که امروز این کانتی که درست در مرکز این مرض مسری قرار دارد
که در روزنامه هاخبرش را دیده اید و خواندید،
یا بر صفحه تلویزیونتان مشاهده کرده اید،
امروز نزدیک به هشت هفته است که حتی یک مورد مبتلا به ابولا در آن گزارش نشده.
(تشویق)
حالا این مسلما به معنای تمام شدن ماموریت ما نیست.
هنوز با ریسک بالای وقوع موارد اضافه تر در آنجا مواجه هستیم.
اما آنچه به ما میاموزد این است که ابولا شکست دادنی است.
این نکته کلیدی است.
حتی در این مقیاس،
حتی با این رشد سریعی که در محیط اینجا شاهد بودیم،
ما اکنون می دانیم که ابولا را می توان شکست داد.
وقتی جوامع با کارکنان خدمات درمانی متحد می شوند و با هم کار می کنند،
این زمانی است که مرض را بتوان متوقف کرد.
اما در وهله اول چطور در لوفا کانتی متوقف شد؟
خب، برای جواب، نخست باید به ۱۲ ماه قبل برگردیم که این اپیدمی شروع شد.
و همانطور که بیشتر شما می دانید این ویروس ناشناخته ماند،
بمدت سه تا چهار ماه از شروعش تشخیص داده نشد.
چون بیماری غرب آفریقا نبود،
بیماری آفریقای مرکزی بود، یعنی نصف قاره آن طرفتر.
مرئم قبلا با این مرض مواجه نشده بودند؛
کارکنان خدمات درمانی قبلا این مرض را ندیده بودند.
نمی دانستند که با چه سروکار دارند،
و آنجه که بیشتر به پیچیدگی آن دامن می زد،
خود ویروس بود که علائم بیماری بود که حالتی برای نشان دادن خودش بود
که جز علائم کلاسیک بیماری نبود.
پس حتی آن مردمی که با ابولا آشنایی داشتند هم قادر به تشخیصش نبودند.
به همان دلیل تشخیص مرض را تا مدتی به تعویق انداخت،
اما برخلاف باور عمومی حاکم بر این روزها
وقتی ویروس تشخیص داده شد، موج سریعی از پشتیبانی به راه افتاد.
همانطور که می دانید در این ناحیه پزشکان بدون مرز، مرکز تداوی ابولا را دایر کردند.
سازمان بهداشت جهانی و شرکایی که با آنها همکاری می کرد
نهایتا صدها تن را طی دو ماه بعدی استخدام کرد
تا به آنها در ردیابی ویروس کمک کنند.
مشکل، خانمها و آقایان در آن زمان این بود که این ویروس
معروف به ابولا خیلی گسترش یافته بود.
طوری که در آن زمان از یکی بزرگترین اقدامات صورت گرفته
در مقابه با حمله ابولا پیشی گرفته بود.
تا وسط سال، نه فقط گینه
بلکه سیرالئون و لیبریا هم مبتلا شده بودند.
همانطور که ویروس از جنبه جغرافیایی گسترده تر میشد، شمار مبتلایان بیشتر میشد
و همزمان نه فقط صدها تن مبتلا شده بودند
و از مرض میمردند،
بلکه از همه مهمتر خط شکنان جبهه،
کسانی که برای کمک رفته بودند،
کارکنان خدمات درمانی و سایز مبارزان
همچان بیمار شده بودند و میمرند.
روسای جمهور این کشورها ضرورتها را تشخیص دادند.
در آن زمانی به درستی با هم ملاقات کردند، بر سر اقدامی مشترک موافقت کردند
و با یکدیگر مرکز عملیات مشترک فوری را کوناکری تاسیس کردند
تا برای پایان دادن به این مرض و بکارگیری استراتژیهایی
که از آن صحبت کردیم، باهم کار کنند.
اما چیزی که بعد اتفاق افتاد را هرگز قبل از ابولا مشاهده نکرده بودیم.
آنچه رخ داد ویروس بود یا شخص مبتلا به ویروس
که سوار هواپیما شده و به کشوری دیگر پرواز می کردند،
و برای بار نخست، شاهد آن بروز دوباره ویروس
در کشوری دوردست بودیم.
این بار در نیجریه رخ داد، در کلانشهر پرجمعیت لائوس،
با ۲۱ میلیون آدم.
حالادیگر ویروس در آن محیط بود.
و همانطور که می توان انتظار داشت، هشدار بین المللی محسوب میشد،
نگرانی بین المللی در مقیاسی که در سالهای اخیر کمتر از
طرف بیماری شاهدش بودیم.
سازمان جهانی بهداشت فوری گروهی از متخصصان را فرا خواند تا
وضعیت موجود را بررسی کنند، وضعیت فوری بین المللی اعلام شد.
و با این کا، انتظار می رفت که با فوران عظیمی از
کمکهای بین المللی به این کشورها روبرو شویم
کشورهایی که شدیدا در آن زمان نگرانی و مشکل داشتند.
اما شاهد چیزی کاملا متفاوت بودیم.
برخی واکنشها فوق العاده بود.
تعدادی از کشورها برای کمک آمدند، خیلی از سازمان های غیردولتی و دیگران، همانطور که می دانید،
اما همزمان، خلاف آن در بسیاری جاها رخ داد.
هشدارها افزایش یافتند، و خیلی زود این کشورها خود را در موقعیتی دریافتند
که در آن خبری از دریافت پشتیبانی مد نظر نبود، شدیدا ایزوله شدند.
آنچه دیدیم خطوط هوایی تجاری بودند که شروع به پرواز به این کشورها کردند
و مردمی که در معرض ویروس قرار نگرفته بودند
دیگر اجازه مسافرت ردن نداشتند.
این نه تنها باعث بروز مشکلات برای خود آن کشورها میشد،
بلکه برای مقابله با آن نیز.
آن نهادهایی که تلاش می کردند تا برای مقابله
با این حمله کمک و نیرو بیاورند،
قادر به سوار کردن افراد در هواپیماها نبودن،
نمی توانستند آنها را به کشورهایی که باید کمک رسانی انجام میشد، برسانند.
در آن شرایط، خانمها و آقایان،
ویروسی مثل ابولا سوئ استفاده می کند.
و آنچه شاهدش بودیم چیزی نبود که قبلا دیده باشیم.
این ویروس نه فقط در جاهایی که قبلا شیوع پیدا کرده بود
ادامه پیدا کرد بلکه بعدا شروع به رشد تصاعدی کرد
و شاهد این آماری شدیم که الان در اختیار شما است،
چیزی که قبلا در این مقیاس شاهد آن نبودیم،
افزایش تصاعدی موارد ابولا
نه فقط در این کشورها یا نواحی که پیش از آن آلوده شده بودند
اما گسترش و شیوع هر چه بیشتر آن در این کشورها بودیم.
خانمها و آقایان، این یکی از مهمترین دغدغه های
فوریتهای بین المللی در بهداشت عمومی است که تا بحال مشاهده کردیم.
و چیزی که در ادامه در این کشورها رخ داد،
که شما باز هم شاهد آن در تلویزیون بودید و درباره اش در روزنامه ها خواندید،
شاهد فروپاشی نظام سلامت تحت فشار این اپیدمی بودیم.
شاهد بسته شدن مدارس بودیم، بازارها دیگر باز نشدند،
فاقد کارایی قبلی لازم خود در این کشورها.
دیدیم که اطلاعات غلط و پیش داوریها با شتاب هر چه بیشتر
در این جوامع پراکنده شد، طوریکه حتی بیش از پیش درباره این وضعیت
حالت هشداری گرفتند.
شروع به فاصله گرفتن از این مردمانی کردند که در لباسهای فضانوردان بودند،
که همانطور که می گفتند برای کمک به انها آمده بودند.
و بعد اوضاع خرابتر هم شد.
کشورها مجبور به اعلام وضعیت فوری شدند.
جمعیتهای بیشتری لازم به قرنطینه شدن بودند و شورش رخ داد.
وضعیت خیلی خیلی هولناکی بود.
در سراسر دنیا، خیلی از مردم شروع کردند به گفتن این که
آیا ابئلا را میشد با چنین سرعتی که در حال گسترش بود، متوقف کنیم؟
و شروع کردن به پرسیدن در این باره که آیا واقعا شناخت خوبی از این ویروس داشتیم.
واقعیت این است که آن را تا حد زیادی نمی شناسیم.
با توجه به دانسته هایمان مرض نسبتا مدرنی محسوب میشود.
این مرض را تنها ۴۰ سالی است که می شناسیم،
از اولین ظهورش در آفریقای مرکزی در ۱۹۷۶.
اما علی رغم این، چیزهای زیادی میدانیم:
می دانیم که این ویروس احتمالا در نوع خاصی از خفاشها بقاء میابد.
می دانیم که احتمالا وارد جمعیت انسانی می شود
زمانی که با حیوانی وحشی تماس پیدا کنیم
که آلوده به این ویروس شده و احتمالا بواسطه آن بیمار شدیم.
بعد می دانیم که ویروس از شخصی به شخص از طریق
مایعات جسمی آلوده منتقل ی شود.
و همانطور که مشاهده کرده اید،
مرض هولناکی را می شناسیم که در انسانها بوجود میاورد،
آنجایی که شاهد هستیم این مرض باعث تب شدید، اسهال و استفراغ
و بعد متاسفانه در ۷۰ درصد موارد یا بطور معمول بیشتر منجر به مرگ می گردد.
مرضی بسیار کشنده، خطرناک و ضعیف کننده.
اما با وجود این حقیقت که ما برای مدت طولانی خاصی از این مرض بی اطلاع بودیم،
و همه چیز را درباره آن نمی دانیم، نمی دانیم که چطور باید آن را متوقف کرد.
چهار نکته کلیدی درباره متوقف کردن ابولا وجود دارد.
نخستین و مهمترین آن، جوامع باید این مرض را بفهمند،
باید بفهمند که چطور شیوع میابد و چطور متوقفش کنند.
بعد باید قادر به داشتن سیستمهایی باشیم که تک تک موارد بیماری را پیدا کنند،
هر تماسی که از سوی آن مواردانجام شده،
و شروع به ردیابی زنجیرهای انتقال کنیم تا انتقال متوقف شود.
باید مراکز تداوی داشته باشیم، مراکز مختص به درمان ابولا،
جایی که بتوان از کارکنان حفاظت کرد،
هنگامی که سعی دارند از افراد آلوده شده مراقبت کنند،
تا به این طریق شاید از این مرض زنده بمانند.
و بعد برای کسانی که میمیرند،
یقین حاصل کنیم که مراسم تدفین ایمن اما در عین حال در شان آنها داشته باشیم،
بنابراین در آنموقع هم از شیوع آن جلوگیری می شود.
پس می دانیم چطور ابولا را متوقف کنیم، و این استراتژیها کار می کند، خانمها و آقایان.
ویروس در نیجریه با این چهار استراتژی و مردمی که مشخصا
آنها را بکار بردند، متوقف شد.
در سنگال متوقف شد، جاییکه گسترش یافته بود و همینطور در کشورهای دیگری
که تحت تاثیر این ویروس در این دوره از ظهور آن قرار گرفتند.
بنابراین سوالی در این باره که این استراتژیها در واقع چطور کار می کنند، وجود ندارد.
سوال اصلی، خانمها و آقایان، این بود که آیا این استراتژیها کارآمدی کافی
در این مقیاس، با این شرایط، با این همه کشوری که با این نرخ رشد فزاینده
درگیر بیماری شده اند و شاهدش هستند را دارند.
این مهمترین سوالی است که همین دو تا سه قبل با آن مواجه بودیم.
امروز دیگر جواب آن سوال را می دانیم.
و دانستن پاسخ را مدیونکار خارق العاده
گروه شگفت آوری از سازمان های غیردولتی، دولتها و رهبران محلی،
آزانسهای سازمان ملل و سایر موسسات اقدامات بشردوستانه ای هستیم
که آمدند و به این مبارزه ملحق شدند و تلاش کردند و ابولا را در آفریقای غربی متوقف کردند.
اما آنچه باید آنجا انجام میشد کمی متفاوت بود.
این کشورها استراتژیهایی که به شما نشان دادم را اتخاذ کردند؛
مشارکت جامعه، پیدا کردن موارد مبتلا به بیماری، ردیابی تماسهایشان و غیره،
و در ذهنشان آنها را ملکه کردند.
بیماری گسترده بود، از رویکردی متفاوت استفاده کردند.
چیزی که تصمیم گرفتند انجام دهند این بود که نخست سعی کردند تا سرعت مسری شدن
آن را با ساخت سریع حتی المکان تختهای فروان در مراکز مخصوص تداوی کنند کنند
به این ترتیب قادر بودند از انتقال بیماری از افراد مبتلا ممانعت کنند.
آنها با سرعت تیمهای متعدد تدفین را تشکیل می دادند
تا به طریقی ایمن با اجساد سروکار داشته باشند،
و با آن کار سعی داشتند این حمله را آسته کنند
تا بعد ببیند با استفاده از رویکرد قدیمی شناسایی بیمار و ردیابی تماسهایشان
میشود آن را مهار کنند.
و هنگامی که سه ماه قبل به افریقای غربی رفتم،
وقتی آنجا بودم،آنچه دیدم فوق العاده بود.
روسای جمهوری را دیدم که مراکز عملیات اضطراری خودشان را علیه ابولا باز کردند،
بنابراین می توانستند شخصا این موج پشتیبانی بین المللی در جهت توقف کردن این مرض
را هماهنگی و سرپرستی کرده و آن را به مبارزه بگیرند.
نظامیانی را دیدیم که از خود این کشورها و یا از جاهی دورتر میامدند
تا در ساخت مراکز تداوی ابولا کمک کنند
تا از آنها برای جداسازی افراد بیمار استفاده شود.
شاهد همکاری صلیب سرخ با آزانسهای همتایش در این زمینه بودیم
تا به جوامع در دفن کردن ایمن اجسادشان
به شیوه ای موقر آموزش دهند.
و آزانسهای سازمان ملل ، و برنامه جهانی غذا را دیدم
که پل هوای عالی را ساختند
تا رساندن کمک به گوشه و کنار این کشورها با سرعت بیشتر انجام شود
و به این صورت بتوانیم این استراتژیهایی که صحبتش را کردم بکار گیریم.
آنچه دیدیم، انمها و آقایان که احتمالا از همه بیشتر تاثیر گذار بود
کار فوق العاده ای بود که دولتها انجام دادند،
از سوی رهبران این کشورها در رابطه با جوامعی
که سعی کردن مردم را در شناخت این مرض قانع کنند،
در فهمیدن چیزهای فوق العاده ای که در متوقف کردن ابولا کمک می کرد.
و در نتیجه، خانمها و آقایان،
ما شاهد چیزی بودیم که دو ماه، سه ماه پیشتر نمی دانستیم،
این که امکان پذیر باشد یا نه.
آنچه شاهدش بودیم و شما الان در این نمودار می بینید
نتیجه بررسی دقیق ما در اول دسامبر است.
خلاصه آنچه شاهد بودیم این است که می توانیم شرایط را در جهت مثبت تغییر دهیم،
این رشد تصاعدی را تغییر دهیم،
و کمی امید به توانایی خویش در مهار این بیماری بروز کرده بیاوریم.
و بهمی خاطر، خانمها و آقایان اینک مطلقا پرسشی در زمینه این که بتوانیم حریف حمله
صورت گرفته از سوی این بیماری در آفریقای غربی شویم و آن را شکست دهیم وجود ندارد.
هر چند سوال اصلی که اکنون از سوی خیلی مطرح است،
حتی با این که این این آمارها را دیده اند، این است که؛
"خب، یک لحظه صبر کنید-- خیلی عالی هست که شما توانستید سرعت آن را کند کنید،
اما آیا واقعا می توانید به صفر برسانیدش؟"
در ابتدای این سخنرانی در واقع جواب سوال را دادیم،
وقتی درباره لوفا کانتی در لیبریا حرف زدم.
برایتان داستان اینکه چطور شد لوفا کانتی به موقعیتی رسید
که هشت هفته است ر آن موردی از ابولا مشاهده نشده را گفتیم.
اما داستانهایی مشابه ای از کشورهای دیگر هم هست.
از گوئکدو در گینه،
اولین منطقه ای که در آن نخستین مورد ابتلا به بیماری تشخیص داده شد.
ما شاهد ماورد بسیار بسیار اندکی در دو ماه گذشته بودیم،
و اینجا در کنئما در سیرالئون، منطقه ای دیگر در مرکزاپیدمی
بیش از دو هفته است که نشاه ای از بیماری ندیده ایم--
البته خیلی خیلی زود است که اعلام پیروزی کنیم،
اما شواهد، خانمها و آقایان،
نه تنها حاکی از سبقت گرفتن مرض را نشان می دهد
بلکه این مرض را می توان به صفر رساند.
چالش ما اینک، به انجام رساندن این مساله در مقیاس لازم
در این سه کشور است، و چاش عظیمی است.
چون وقتی برای مدت طولانی درگیر چیزی با این مقیاس باسید،
تا دو تهدید بزرگ میاید تا به این ویروس ملحق شود.
اولین آنها رضایتمندی است.
ریسک این که منحنی بیماری شروع به خم شدن کرده،
رساناها حواسشان معطوف به جای دیگر است، جهان حواسش به جای دیگری است.
رضایتمندی همیشه ریسکی است.
و ریسک دیگر، البته، وقتی است که رووی یزی برای مدت خیلی طولانی کار می کنید
و در ماههای گذشته ساعتهای خیلی کمی خوابیدید،
آدمها خسته می شوند، انرژیشان تمام می شود،
و این ریسکهای تازه شروع به تاثیر گذاشتن می کند.
خانمها و آقایان، امروز می توان برایتان بگویم که اخیرا از آفریقای غربی برگشتم.
مردم این کشورها، رهبران این کشورها،
ناخشنود نیستند.
میخواهند نرخ ابولا را در کشورشان به صفر برسانند.
و این آدمها، بله، آنها خسته اند، اما از پا در نیامده اند.
انرژی دارند و جسارت،
هنوز توان برای یکسره کردن کار را دارند.
خانمها و آقایان، آنچه انها در این مرحله نیاز دارند
حمایت قاطع و متداوم جامعه بین المللی است،
تا در کنار آنها بیاستند،
آنها را تقویت کنند و حتی حمایت بیشتری را در این برهه از خود نشان دهند تا کار یکسره شود.
چون یکسره کردن کار ابولا در حالا حاضر به معنای تغییر برنامه ها در براره این ویروس است
و شروع کردن به شکار آن.
بخاط داشته باشید، این ویروس، تمام این فاجعه، در عوض با ابتلا یک مورد شروع شد
و قرار هست با یک مورد تمام شود.
اما تنها زمانی به پایان می رسد که این کشورها اِپیدمیولوژیست کافی،
کارکان سلامت کافی، آمایشگر کافی و سایر مردمانی که با آنها کار کنند
تا در پیدا کردن تک تک این موارد و ردیابی کسانی با آنها در تماس بوده اند موفق شوند
و اطمینان حاصل شود که این مرض یکبار و برای همیشه متوقف شده است.
خانمها و آقایان، ابولا شکست دادنی است.
اکنون وقت آن است که این داستان را برای مردمانی که گوش شنوا دارند بگویید
و به آنها آموزش دهید که به معنای شکست دادن ابولا است،
و از همه مهمتر، نیازمند حمایت از کسانی هستیم
که به ما در گردآوردی منابع برای این کشورهایی که باید این مرض را در آنها شکست دهیم
یاری می کنند.
آدمهای زیادی آن بیرون هستند که زنده خواهند ماند و موفق خواهند شد که البته بخشی از آن بخاطر کمکی است
که شما به ما در شکست دادن ابولا انجام می دهید.
متشکرم.
(تشویق)
Lorsqu'on m'a invité à venir faire cette présentation il y a deux mois,
on a réfléchi à de nombreux titres avec les organisateurs,
et on a eu beaucoup d'idées, on a beaucoup débattu.
Mais personne n'a suggéré celui-là,
et la raison, c'est parce qu'il y a deux mois,
Ebola grandissait de façon exponentielle
et atteignait une échelle géographique jamais vue.
Le monde était terrifié, préoccupé et inquiet
par cette maladie, du jamais vu à notre époque.
Mais aujourd'hui, je peux être ici et vous expliquer comment vaincre Ebola
grâce à des gens dont vous n'avez jamais entendu parler,
comme Peter Clement, un médecin libérien qui travaille dans le comté de Lofa,
un endroit dont vous n'avez sûrement jamais entendu parler, au Libéria.
Si le comté de Lofa est si important,
c'est parce qu'il y a environ cinq mois,
alors que l'épidémie commençait tout juste à s'intensifier,
le comté de Lofa était en plein milieu, c'était l'épicentre de l'épidémie.
À cette époque, MSF et le centre de soins qui s'y trouvaient
voyaient défiler des dizaines de patients chaque jour,
et ces patients, ces communautés, avaient de plus en plus peur,
au fur et à mesure, de cette maladie et de ce qu'elle faisait à leurs familles,
à leurs communautés, à leurs enfants, à leurs proches.
Et Peter Clement a donc dû rouler pendant 12 heures sur cette longue route cahoteuse
de Monrovia, la capitale, jusqu'au comté de Lofa
pour aller essayer de lutter contre l'épidémie qui s'y aggravait.
Et ce que Peter a trouvé en arrivant, c'est la terreur que je vous ai décrite.
Alors, il s'est assis avec les chefs locaux, et a écouté.
Et ce qu'il a entendu lui a brisé le cœur.
On lui a parlé de l'abattement et du désespoir
qui frappait ceux touchés par cette maladie.
On lui a raconté des histoires boulversantes
pas seulement au sujet des dégâts qu'Ebola faisait sur les patients,
mais aussi de l'impact de la maladie sur les familles, sur les communautés.
Il a écouté les chefs locaux, et ils lui ont dit :
« quand nos enfants sont malades, quand ils sont mourants,
on ne peut pas les toucher, alors qu'on veut les étreindre.
Quand nos proches meurent, on ne peut pas respecter nos traditions.
On ne peut pas laver leurs corps et les enterrer
comme nos communautés et nos traditions le voudraient.
Et c'est ce qui les inquiétait profondément, c'est ce qui les alarmait
et l'épidémie continuait à s'intensifier sous leurs yeux.
Les gens se tournaient vers les médecins qui étaient arrivés,
ces héros qui venaient sauver la communauté,
travailler avec eux, mais ils ne pouvaient pas leur parler.
Et ensuite, Peter a tout expliqué aux chefs.
Les chefs ont écouté. Ils ont changé d'approche.
Et Peter a expliqué ce qu'était Ebola, cette maladie,
ce qu'elle faisait à leurs communautés.
Et pourquoi elle menaçait tout ce qui nous rend humains.
Ebola vous empêche d'étreindre vos enfants comme vous le feriez normalement.
Vous ne pouvez pas enterrer vos morts normalement.
Des personnes déguisées en cosmonautes le font à votre place.
Et, ensuite, il s'est passé une chose extraordinaire.
La communauté, les soignants, et Peter se sont réunis
et ont conçu un nouveau plan d'attaque contre Ebola dans le comté de Lofa.
Et si cette histoire est si importante, mesdames et messieurs,
c'est parce qu'aujourd'hui, ce comté, qui se trouve pile au centre de l'épidémie
dont vous avez suivi l'évolution dans les journaux,
dont vous avez entendu parler à la télévision,
ce comté de Lofa, depuis presque huit semaines, n'a pas vu un seul cas d'Ebola.
(Applaudissements)
Bien sûr, ça ne veut pas dire que notre travail est fini.
Il y a toujours un risque énorme de nouveaux cas dans la région.
Mais cela nous montre bien que l'on peut vaincre Ebola.
C'est ça l'important.
Même à cette échelle,
même avec la rapidité de contagion que nous avons observée,
on sait que l'on peut vaincre Ebola.
Lorsque communautés et soignants se réunissent, travaillent ensemble,
alors cette maladie peut être vaincue.
Mais comment Ebola est-elle arrivée dans le comté de Lofa ?
Pour comprendre, il faut revenir 12 mois en arrière, au début de l'épidémie.
Comme beaucoup d'entre vous le savent, ce virus n'a pas été décelé,
il est passé sous les radars pendant les trois ou quatre premiers mois.
Et c'est parce que ce n'est pas une maladie d'Afrique de l'Ouest,
mais d'Afrique centrale, à un demi-continent de là.
Personne n'avait vu cette maladie avant,
les médecins ne l'avait jamais rencontrée.
Ils ne savaient pas à quoi ils avaient affaire,
et pour compliquer encore le tout,
le virus lui-même entraînait un symptôme
qui n'était pas typique de cette maladie.
Donc ceux qui connaissaient la maladie ne la reconnaissaient même pas.
C'est pour cela qu'elle n'a pas été décelée pendant un moment.
Mais contrairement à ce que certains racontent en ce moment,
une fois le virus détecté, il y a eu une rapide mobilisation.
MSF, vous le savez peut-être, a vite créé un centre de soins dans la région.
L'Organisation Mondiale de la Santé et ses partenaires
ont mobilisé des centaines de personnes en l'espace de deux mois
pour aider à suivre l'évolution du virus.
Le problème, voyez-vous, c'est que ce virus,
que l'on connaît sous le nom d'Ebola, s'était déjà diffusé trop loin.
Il avait déjà dépassé cette mobilisation, l'une des plus importantes
jamais apportée face à une épidémie d'Ebola.
Déjà en juin, non seulement la Guinée,
mais aussi la Sierra Leone et le Liberia étaient infectés.
Le virus se diffusait de plus en plus loin, et les chiffres grandissaient.
Et à ce moment-là, non seulement des centaines de personnes étaient infectées
et mouraient de ce virus,
mais il faut aussi savoir que parmi les humanitaires,
ceux qui étaient venus pour aider,
les professionnels de la santé, les autres humanitaires,
on comptait aussi beaucoup de malades et de décès.
Les présidents de ces pays ont reconnu l'urgence.
Ils se sont alors réunis, ont décidé d'une action commune
et ont créé un centre de coordination des opérations d'urgence à Conakry
pour essayer de vaincre ensemble cette maladie,
pour appliquer les stratégies dont nous avons parlé.
Mais il s'est alors passé quelque chose que nous n'avions jamais vu avec Ebola.
En fait le virus, ou plutôt quelqu'un infecté par le virus,
est monté à bord d'un avion, s'est rendu dans un autre pays,
et pour la première fois, dans un pays lointain,
on a vu le virus réapparaître.
Cette fois au Nigeria, dans la métropole grouillante de Lagos,
21 millions d'habitants.
Le virus se trouvait donc dans cette zone.
Et, vous vous en doutez, cela a provoqué une inquiétude, un émoi international
d'une envergure inégalée
pour une maladie comme celle-ci.
L'OMS a immédiatement convoqué un comité d'experts,
a étudié la situation, et déclaré l'état d'urgence international.
Et on s'attendait donc à voir une énorme mobilisation
d'assistance internationale pour aider ces pays
qui rencontraient de telles difficultés à l'époque.
Mais les choses se sont passées différemment.
Il y a eu d'excellentes réactions.
Plusieurs pays ont répondu présent, tout comme beaucoup d'ONG et d'autres acteurs,
mais en même temps, on a observé le contraire à beaucoup d'endroits.
L'inquiétude a grandi, et ces pays se sont rapidement retrouvés
sans l'aide dont ils avaient besoin, et de plus en plus isolés.
On a vu des compagnies aériennes offrir des vols vers ces pays,
et des personnes qui n'avaient même pas été exposées au virus
n'ont plus eu le droit de voyager.
Cela nuit non seulement, bien sûr, aux pays eux-mêmes,
mais aussi à l'aide internationale.
Les organisations qui voulaient envoyer des gens,
pour essayer de les aider à gérer l'épidémie,
ne pouvaient pas faire voyager leur personnel,
ne pouvaient pas les envoyer dans ces pays.
Dans ce cas, mesdames et messieurs,
un virus tel qu'Ebola prend l'avantage.
Et nous avons alors observé, à nouveau, quelque chose de jamais vu.
Non seulement le virus a continué à se transmettre aux endroits
déjà infectés, mais les choses ont empiré
au point d'atteindre les chiffres que vous voyez ici,
ce que nous n'avions jamais vu, pas à une telle échelle,
une augmentation exponentielle du nombre de cas d'Ebola
pas seulement dans les pays ou régions déjà infectés
mais avec un développement du virus à l'intérieur de ces pays.
Ça a été l'une des plus inquiétantes
urgences internationales de toute l'histoire de la santé publique.
Et ensuite, dans ces pays,
comme vous l'avez peut-être appris à la télévision, dans les journaux,
les systèmes de santé ont plié sous le poids de cette épidémie.
On a vu des écoles fermer, des marchés disparaître,
arrêter de fonctionner comme ils le font normalement dans ces pays.
On a vu la désinformation et les idées fausses se diffuser
à une vitesse folle dans les communautés, qui s'inquiétaient toujours plus
de la situation.
Les locaux ont commencé à rejeter les « cosmonautes »,
comme ils les appelaient, qui étaient venus les aider.
Ensuite, la situation s'est encore aggravée.
Les pays ont dû déclarer l'état d'urgence.
Des groupes entiers ont été mis en quarantaine, et des émeutes ont éclaté.
La situation était très, très alarmante.
Le monde entier a commencé à se demander :
« Peut-on arrêter Ebola une fois qu'il s'est tant diffusé ? »
Et beaucoup ont demandé : « Connaissons-nous vraiment ce virus ? »
La vérité, c'est que nous ne connaissons pas Ebola si bien que ça.
C'est une maladie relativement récente en terme de recherche.
Nous ne la connaissons que depuis 40 ans,
lors de sa première apparition en Afrique Centrale en 1976.
Mais malgré cela, nous savons tout de même beaucoup :
nous savons que ce virus survit probablement dans une chauve-souris.
Qu'il se transmet sûrement aux humains
par contact avec un animal sauvage
porteur du virus et probablement malade.
Nous savons aussi que le virus se transmet entre humains
par contact avec des fluides corporels contaminés.
Et comme vous l'avez vu,
nous savons l'horrible maladie qu'il entraîne chez l'humain,
qui mène à de fortes fièvres, une diarrhée, des vomissements,
et malheureusement, dans 70 % des cas, voire plus, au décès.
C'est une maladie très dangereuse, épuisante et souvent mortelle.
Mais même si nous ne connaissons pas son existence depuis longtemps,
et dont nous ignorons encore beaucoup, nous savons comment l'arrêter.
Il y a quatre points clés dans la lutte contre Ebola.
Tout d'abord, il faut que les communautés comprennent cette maladie,
qu'elles comprennent comment elle se diffuse et comment l'arrêter.
Ensuite, il nous faut des systèmes nous permettant d'identifier chaque cas,
chaque personne entrée en contact avec,
et de suivre les chaînes de transmission pour les interrompre.
Il nous faut des centres de traitement spécialisés dans la lutte contre Ebola,
où les soignants peuvent être protégés
lorsqu'ils essaient d'apporter de l'aide aux personnes affectées,
pour leur permettre de peut-être survivre.
Et pour ceux qui décèdent,
il faut que les funérailles se déroulent dans la sécurité, mais aussi la dignité,
pour éviter aussi toute infection à ce moment.
Donc, on sait comment arrêter Ebola, et ces stratégies fonctionnent.
Le virus a été éliminé au Nigéria grâce à ces quatre stratégies
et aux personnes les mettant en place, bien sûr.
Il a été éliminé au Sénégal, où il s'était diffusé, ainsi que dans les autres pays
affectés par le virus lors de l'épidémie.
Ça ne fait aucun doute : ces stratégies fonctionnent.
La grande question, c'était de savoir si ces stratégies pouvaient fonctionner
à cette échelle, dans cette situation, avec tant de pays affectés
avec la croissance de type exponentiel que vous avez vue.
C'était notre grande question il y a seulement deux ou trois mois.
Aujourd'hui, nous en connaissons la réponse.
Et c'est grâce au travail extraordinaire
d'un groupe incroyable formé d'ONG, de gouvernements, de chefs locaux,
d'organes de l'ONU et de nombreuses autres organisations humanitaires
qui se sont joints à la lutte contre Ebola en Afrique de l'Ouest.
Mais il a fallu un peu changer notre approche.
Les pays ont pris les stratégies dont je vous ai parlé ;
l'implication des communautés, le diagnostic, le suivi des contacts, etc.
et les ont adaptées.
La maladie était si diffuse qu'ils ont changé d'approche.
Ils ont décidé de d'abord essayer de ralentir l'épidémie
en installant autant de lits que possible dans les centres de traitement spécialisés
pour éviter toute transmission de la maladie par les personnes déjà infectées.
Ils ont rapidement formé de nombreuses équipes d'enterrement
pour gérer les funérailles de façon sûre,
et ainsi arriver à ralentir l'épidémie
pour ensuite tenter de la contrôler par l'approche classique
de diagnostic et de suivi de contacts.
Lorsque je suis allé en Afrique de l'Ouest il y a environ trois mois,
j'y ai vu des choses incroyables.
J'y ai vu des présidents ouvrir eux-mêmes des centres d'action d'urgence Ebola
pour pouvoir personnellement coordonner, superviser et encourager
l'élan d'assistance internationale dans la lutte contre Ebola.
J'y ai vu des militaires locaux et internationaux
venir aider à construire des centres de traitement Ebola
pour pouvoir isoler les malades.
J'y ai vu la Croix Rouge travailler avec ses partenaires sur le terrain
pour aider à former les communautés à enterrer elles-mêmes leurs morts
en toute sécurité et dans la dignité.
Et j'y ai vu les agences de l'ONU, le Programme Alimentaire Mondial,
ouvrir un immense corridor aérien
permettant de rapidement envoyer des intervenants dans ces pays
pour mettre en place les stratégies dont nous avons parlé.
Et le plus impressionnant, c'était peut-être de voir
le travail incroyable effectué par les gouvernements,
par les dirigeants des pays avec les communautés
pour permettre aux populations de comprendre cette maladie,
de comprendre ce qu'il faudrait faire pour lutter contre Ebola.
Et grâce à cela,
nous avons observé une évolution qu'il y a deux ou trois mois,
que nous ne savions pas possible.
Nous avons constaté ce que vous voyez sur ce graphique,
lorsque nous nous sommes réunis le 1er décembre.
Nous avons constaté que nous pouvions fléchir cette courbe,
ralentir cette croissance exponentielle,
et redonner de l'espoir à la lutte contre Ebola.
Et c'est pour cela que ça ne fait aucun doute aujourd'hui :
nous pouvons contrôler l'épidémie en Afrique de l'Ouest et vaincre Ebola.
Mais la grande question que beaucoup se posent
même en voyant cette courbe, c'est :
« Bon, ok, super, vous pouvez la ralentir,
mais pouvez-vous y mettre fin ? »
Nous y avons déjà répondu au début de ma présentation,
lorsque j'ai parlé du comté de Lofa au Liberia.
Je vous ai raconté que le comté de Lofa
n'avait pas vu de cas d'Ebola depuis huit semaines.
Mais d'autres régions ont également des histoires semblables.
Comme à Guéckédou en Guinée,
là où le premier diagnostic a été prononcé,
où nous n'avons eu que quelques rares cas depuis deux mois.
Ici à Kenema, en Sierra Leone, une autre région de l'épicentre,
nous n'avons pas vu le virus depuis plus de deux semaines.
Bien sûr, il est trop tôt pour crier victoire,
mais c'est bien la preuve
que nous pouvons non seulement contrôler la maladie,
mais également y mettre fin.
Le défi, bien sûr, c'est de le faire à l'échelle nécessaire
dans ces trois pays, et c'est un immense défi.
Parce que lorsqu'on lutte depuis si longtemps, à cette échelle,
deux autres grandes menaces accompagnent le virus.
La première, c'est l'auto-satisfaction.
Le risque, c'est qu'en commençant à contrôler la maladie,
les médias et le monde entier se désintéressent de la situation.
C'est toujours un risque.
Et l'autre risque, bien sûr, c'est qu'en travaillant si dur et si longtemps,
et en dormant si peu pendant plusieurs mois,
on commence à fatiguer, à s'épuiser,
et ces nouveaux risques influencent l'aide apportée.
Croyez-moi, je reviens tout juste d'Afrique de l'Ouest.
Les habitants et les dirigeants de ces pays
ne se reposent pas sur leurs lauriers.
Ils veulent éliminer Ebola dans leurs pays.
Et ces personnes, certes, sont fatiguées, mais pas épuisées.
Elles ont de l'énergie, du courage.
Elles ont la force de finir ce combat.
Ce dont ces personnes ont aujourd'hui besoin
c'est du soutien inébranlable de la communauté internationale,
qu'elle les soutienne,
qu'elle les appuie et les aide à finir le travail.
Parce que pour éliminer Ebola, il faut retourner la situation,
et devenir son prédateur.
Rappelez-vous, ce virus, ou plutôt toute cette crise, a commencé avec un cas,
et finira avec un cas.
Mais on n'y arrivera seulement si ces pays ont assez d'épidémiologistes,
assez de professionnels de la santé, de logisticiens, de personnel
pour trouver chaque cas, identifier ses contacts
et mettre fin une fois pour toutes à cette maladie.
Mesdames et messieurs, Ebola peut être vaincu.
On a besoin de vous pour raconter cette histoire à ceux qui écouteront
et leur expliquer comment vaincre Ebola,
et surtout, on a besoin de vous pour convaincre ceux
qui peuvent nous aider à apporter les ressources nécessaires à ces pays
afin de vaincre la maladie.
Beaucoup de personnes survivront et s'épanouiront
en partie grâce à l'aide que vous nous apportez dans la lutte contre Ebola.
Merci.
(Applaudissements)
לפני כחודשיים, כשהוזמנתי להרצות בפניכם,
שוחחתי עם המארגנים לגבי כותרות אפשריות,
וכל מני רעיונות הועלו לדיון.
אך אף אחד לא העלה את הרעיון הזה,
והסיבה לכך היא שלפני חודשיים
מחלת האבולה הייתה בעיצומה של התפשטות מהירה
וכיסתה אזורים גאוגרפיים נרחבים מאי פעם בעבר,
והעולם נבהל, דאג, וחרד מהמחלה הזו
בעוצמה שלא נראתה בשנים האחרונות.
אך היום, אני יכול לעמוד כאן ולדבר על הבסת האבולה
בזכות אנשים עליהם מעולם לא שמעתם,
אנשים כדוגמת פיטר קלמנט, רופא מליבריה שעובד במחוז לופא,
מקום בליבריה עליו כנראה מעולם לא שמעתם.
הסיבה שבגללה מחוז לופא כה חשוב,
היא בגלל שלפני כחמישה חודשים,
כשהמגפה בדיוק החלה להתפשט,
מחוז לופא היה במרכז המגפה.
באותה העת מרכז "רופאים ללא גבולות" שפעל שם
החל לראות עשרות חולים בכל יום,
וככל שהזמן עבר, החולים והקהילה שמסביבם
החלו לפחד יותר ויותר מההשלכות של המחלה וממה שהיא גרמה למשפחות,
לקהילות, לילדים ולקרובי המשפחה שלהם.
וכך הוטל על פיטר קלמנט לנסוע בדרך הקשה בת 12 השעות
ממונרוביה, עיר הבירה, למחוז לופא,
ולנסות לעזור במיזעור הנזקים להם גרמה המגפה.
ומה שפיטר מצא כשהגיע ללופא הם המראות הקשים שתארתי לכם.
אז הוא ישב עם המנהיגים המקומיים והקשיב.
והדברים ששמע שברו את ליבו.
הוא שמע על ההרס ועל היאוש
של האנשים שנפגעו מהמחלה.
הוא שמע סיפורים שוברי לב
על הנזק שמחלת האבולה גרמה לא רק לאנשים,
אלא גם למשפחות ולקהילות שלמות.
הוא הקשיב למנהיגים המקומיים, והם אמרו לו -
"כשהילדים שלנו חולים, כשהילדים שלנו מתים,
"אנחנו לא יכולים לחבק אותם בזמן בו אנו רוצים להיות הכי קרובים שאפשר.
"כשקרוביי המשפחה שלנו מתים, אנו לא יכולים לדאוג להם לפי המסורת שלנו.
"אנחנו לא יכולים לשטוף את הגופות לקבורה,
"כפי שהמסורת והמנהגים שלנו דורשים."
ומהסיבה הזו, הם הוטרדו מאוד, מאוד מודאגים
וכל המגפה נרקמה לפניהם.
אנשים החלו לפנות לעובדי מערכת הבריאות,
אותם גיבורים שבאו בנסיון לעזור ולהציל את הקהילה,
לעבוד יחד עם הקהילה, אך לא הייתה להם גישה אליהם.
ומה שקרה אז זה שפיטר הסביר למנהיגים.
והפעם היו אלה המנהיגים שהקשיבו.
ופיטר הסביר מהי אבולה. הוא הסביר מהי המחלה.
הוא הסביר להם מה היא גורמת לקהילה שלהם,
והוא הסביר שאבולה איימה על כל אותם דברים שבזכותם אנחנו בני אדם.
בגלל אבולה אתה לא יכול לחבק את ילדיך כמו שהייתם רוצה במצב הזה.
אתם לא יכולים לקבור את המתים כמו שהייתם רוצים.
אתם צריכים לסמוך על אנשים זרים לבושים בחליפות חלל שיעשו את זה במקומכם.
וגבירותי ורבותי, מה שקרה אז היה משהו יוצא מן הכלל:
הקהילה ועובדי התברואה, פיטר, ישבו יחדיו
ויצרו תוכנית חדשה כדי להתגבר על האבולה במחוז לופא.
והסיבה שהסיפור הזה הוא כה מיוחד, גבירותיי ורבותיי,
היא משום שהיום, המחוז הזה, הוא במרכז המגפה
בה צפיתם, ראיתם בעיתונים,
ראיתם על מסכי הטלוויזיה,
היום מדינת לופא היא כמעט שמונה שבועות ללא מקרה אבולה.
(מחיאות כפיים)
מן הסתם, זה לא אומר שהעבודה נגמרה.
עדיין יש סיכון גדול שיתגלו שם מקרים נוספים.
אבל מה שזה כן מלמד אותנו זה שאפשר לנצח את האבולה.
זה העניין העיקרי.
אפילו בקנה מידה כזה,
אפילו עם הגדילה המהירה שראינו בסביבה הזו פה,
אנחנו יודעים שאפשר להביס את האבולה.
כשקהילות עובדות עם עובדי בריאות ציבור, עובדים יחד,
אז אפשר לעצור את המחלה הזו.
אבל איך אבולה הגיעה ללופא מראש?
ובכן, לזה, אנחנו צריכים לחזור 12 חודשים, להתחלת המגפה הזו.
וככל שרבים מכם יודעים, הוירוס לא התגלה,
הוא חמק מזיהוי במשך שלושה ארבעה חודשים כשהוא החל.
זה בגלל שזו אינה מחלה של מערב אפריקה,
זו מחלה של מרכז אפריקה, במרחק חצי יבשת.
אנשים לא ראו את המחלה הזו לפני כן;
עובדי בריאות לא ראו את המחלה לפני כן.
הם לא ידעו עם מה הם מתמודדים,
וכדי להפוך את זה לאפילו יותר מסובך,
הוירוס עצמו גרם לתסמין, סוג של מצגת
שלא היתה קלאסית למחלה.
אז אנשים אפילו לא זיהו את המחלה, אנשים שהכירו אבולה.
מאותה סיבה היא חמקה מגילוי במשך זמן מה,
אבל בניגוד לאמונת הציבור לפעמים בימינו,
ברגע שוירוס זוהה, היה מאמץ מהיר לעזרה.
MSF הקימה מרכז טיפול באבולה במהרה, כמו שרבים מכם יודעים, באזור.
ארגון הבריאות העולמי והשותפים שהוא עובד איתם
פרסו לבסוף מאות אנשים בחודשיים הבאים
שהיו מסוגלים לעזור לעקוב אחרי הוירוס.
הבעיה, גבירותי ורבותי, היא שעד אז, הוירוס,
שידוע היטב עכשיו כאבולה, התפשט רחוק מדי.
הוא כבר עקף את מה שהיתה אחת התגובות הכי גדולות
שאי פעם אורגנו להתפרצות האבולה.
עד אמצע השנה, לא רק גינאה
אלא סיארה לאון וליבריה גם נפגעו.
כשהוירוס התפשט גאוגרפית, המספרים גדלו
באותו הזמן, לא רק שמאות אנשים נדבקו
ומתו מהמחלה,
אלא יותר חשוב, מגיבי הקו הקדמי,
האנשים שהלכו לנסות לעזור,
עובדי הבריאות, המגיבים האחרים,
גם חלו ומתו בעשרות.
הנשיאים של המדינות האלו הכירו במצב החרום.
הם נפגשו בערך באותו זמן, והסכימו לפעולה משותפת
והם הרכיבו מרכז פעולת חרום משותף בקונאקרי
כדי לנסות לעבוד יחד כדי לחסל את המחלה הזו ולעצור אותה,
כדי ליישם את האסטרטגיות האלו שדיברנו עליהן.
אבל מה שקרה אז היה משהו שמעולם לא ראינו לפני כן באבולה.
מה שקרה אז היה שהוירוס, או מישהו חולה בוירוס,
עלה על מטוס, וטס למדינה אחרת,
ובפעם הראשונה, ראינו במדינה מרוחקת
את הוירוס מופיע שוב.
הפעם זה היה בניגריה, במטרופוליס השוקק של לאגוס,
21 מליון אנשים.
עכשיו הוירוס היה בסביבה הזו.
וכמו שאתם יכולים לצפות, היתה בהלה בין לאומית,
דאגה בין לאומית בקנה מידה שלא ראינו בשנים האחרונות
שנגרמה כך על ידי מחלה.
ארגון הבריאות העולמי אסף מיד פנל של מומחים,
הביט במצב, הכריז על מקרה חרום בין לאומי.
ובכך, הציפיות יהיו שיכנסו כמויות אדירות של
סיוע בין לאומי כדי לעזור למדינות האלו
שהיו בצרות כל כך גדולות ודאגות באותו הזמן.
אבל מה שראינו היה משהו מאוד שונה.
היתה תגובה מעולה.
מספר מדינות הגיעו לסייע -- הרבה הרבה ארגונים ללא מטרות רווח ואחרים,
כמו שאתם יודעים, אבל באותו זמן, ההפך קרה בהרבה מקומות.
האזעקות גברו, ומהר מאוד המדינות האלו מצאו את עצמן
לא מקבלות סיוע שהן צריכות, אלא מבודדות יותר ויותר.
מה שראינו היה חברות תעופה מסחריות התחילו לטוס למדינות האלו
ואנשים שאפילו לא היו חשופים לוירוס
לא הורשו יותר לנסוע.
זה גרם לא רק לבעיות, כמובן, למדינות עצמן,
אלא גם לתגובה.
הארגונים האלה שניסו להביא את האנשים האלה,
לנסות לעזור להם לטפל בהתפרצות,
הם לא יכלו להעלות אנשים על מטוסים,
הם לא יכלו להכניס אותם לתוך המדינות כדי להיות מסוגלים לענות לבעיה.
ומצב זה, גבירותי ורבותי,
וירוס כמו האבולה מנצל.
ומה שראינו אז היה משהו שגם לא ראינו לפני כן.
לא רק שהוירוס המשיך במקומות
שכבר הפכו לנגועים, אבל אז הוא התחיל להחמיר
וראינו את מספרי המקרים שאתם רואים פה,
משהו שמעולם לא ראינו קודם לכן בקנה מידה כזה,
גידול אקספוננציאלי של מקרי אבולה
לא רק במדינות האלו או באזורים שכבר נגועים במדינות האלו
אלא גם מתפשטת רחוק יותר ועמוק יותר לתוך המדינות האלו.
גבירותי ורבותי, זה היה אחד ממקרי החרום הבין לאומיים
הכי מדאיגים של בריאות הציבור שאי פעם היו לנו.
ומה שקרה במדינות האלו אז,
כמו שהרבה מכם ראיתם, שוב, בטלוויזיה, קראתם על זה בעיתונים,
ראינו את מערכת הבריאות מתחילה להתמוטט תחת עומס המגפה הזו.
ראינו את בתי הספר מתחילים להסגר, שווקים לא נפתחו יותר,
לא פועלים יותר בדרך שהם צריכים במדינות האלו.
ראינו את המידע המוטעה והדעות הקדומות שהתחילו להתפשט
אפילו מהר יותר דרך הקהילות, שהפכו אפילו יותר מודאגות
מהמצב.
הם התחילו להרתע מהאנשים האלו שראיתם בחליפות החלל,
כמו שהם קראו להם, שהגיעו לעזור להם.
ואז המצב התדרדר אפילו יותר.
המדינות היו צריכות להכריז על מצב חרום,
אוכלוסיות גדולות היו צריכות להיות בהסגר בכמה אזורים, ואז מהומות פרצו.
זה היה מצב ממש ממש מפחיד.
מסביב לעולם, הרבה אנשים התחילו לשאול,
האם אי פעם נוכל לעצור את האבולה כשהיא התחילה להתפשט כך?
והם התחילו לשאול, כמה טוב אנחנו מכירים את הוירוס הזה?
המציאות היא שאנחנו לא מכירים את האבולה ממש טוב.
זה מחלה די מודרנית במונחים של מה שאנחנו יודעים עליה.
הכרנו את המחלה רק 40 שנה,
מאז שהיא הופיע לראשונה במרכז אפריקה ב 1976.
אבל למרות זאת, אנחנו יודעים הרבה דברים:
אנחנו יודעים שהוירוס כנראה שורד בסוג מסויים של עטלף.
אנחנו יודעים שהוא כנראה נכנס לאוכלוסיה האנושית
כשאנחנו במגע עם חיות בר
שנדבקו בוירוס שכנראה חלו ממנו.
אז אנחנו יודעים שהוירוס מתפשט מאדם לאדם
דרך נוזלי גוף מזוהמים.
כמו שראיתם,
אנחנו מכירים את המחלה הנוראית שהיא גורמת אז לאנשים,
שם אנחנו רואים את המחלה הזו גורמת לחום גבוה, שלשול, הקאות,
ואז למרבה הצער, ב 70 אחוז מהמקרים או לפעמים יותר, למוות.
זו מחלה מאוד מסוכנת, מגבילה וקטלנית.
אבל למרות העובדה שלא הכרנו את המחלה לזמן ארוך במיוחד,
ואנחנו לא יודעים הכל עליה, אנחנו כן יודעים איך לעצור את המחלה הזו.
יש ארבעה דברים שקריטיים לעצירת אבולה.
ראשית, הקהילות חייבות להבין את המחלה,
הן חייבות להבין איך היא מתפשטת ואיך לעצור אותה.
ואז אנחנו חייבים שיהיו לנו מערכות שיכולות למצוא כל מקרה,
כל מגע עם המקרים האלה,
ולהתחיל לעקוב אחרי שרשרת ההעברה כך שתוכלו לעצור את ההעברה.
אנחנו צריכים מרכזי טיפול, מרכזי טיפול מתמחים באבולה,
שם העובדים יכולים להיות מוגנים
כשהם מנסים לספק תמיכה לאנשים הנגועים,
כך שהם אולי יוכלו לשרוד את המחלה.
ואז לאלה שמתים,
אנחנו צריכים להבטיח שתהיה קבורה בטוחה אבל מכובדת,
כך שבאותו הזמן גם לא תהיה התפשטות.
אז אנחנו יודעים איך לעצור את האבולה, והאסטרטגיות האלו עובדות, גבירותי ורבותי.
הוירוס נעצר בניגריה עם ארבע האסטרטגיות
והאנשים שיישמו אותן כמובן.
הוא נעצר בסנגל, שם הוא התפשט, וגם במדינות האחרות
שהושפעו על ידי הוירוס הזה, בהתפרצות.
אז אין ויכוח שהאסטרטגיות האלו למעשה עובדות.
השאלה הגדולה, גבירותי ורבותי, היתה אם האסטרטגיות האלו יכולות לעבוד
בקנה מידה כזה, במצב כזה, עם כל כך הרבה מדינות נגועות
עם סוג זה של גדילה אקספוננציאלית שראינו.
זו היתה השאלה הגדולה שלפניה עמדנו רק לפני חודשיים שלושה.
היום אנחנו יודעים את התשובה לשאלה הזו.
ואנחנו יודעים את התשובה בגלל העבודה יוצאת הדופן
של קבוצת ארגונים לא ממשלתיים מדהימה, של ממשלות, של מנהיגים מקומיים,
של סוכנויות או"ם והרבה ארגונים הומניטריים ואחרים
שהגיעו והצטרפו למאבק כדי לנסות לעצור את האבולה במערב אפריקה.
אבל מה שצריך היה להעשות היה מעט שונה.
המדינות לקחו את האסטרטגיות האלו שהראתי לכם;
מעורבות הקהילה, מציאת המקרים, מעקב אחרי אנשים מגע, וכו',
והם הפכו אותם על ראשם.
היתה כל כך הרבה מחלה, שהם ניגשו לזה אחרת.
מה שהם החליטו לעשות היה שהם ינסו ראשית להאט את המגיפה
על ידי בניה מהירה של הרבה מיטות ככל האפשר במרכזי טיפול מתמחים
כך שהם יוכלו למנוע מהמחלה להתפשט מאלה הנגועים.
הם יבנו במהרה הרבה הרבה צוותי קבורה
כך שיוכלו בבטחה להתמודד עם המתים,
ועם זה, הם ינסו להאט את ההתפרצות
כדי לראות אם היא תוכל אז להשלט על ידי השיטה הקלאסית
של מציאת מקרים ומעקב אחרי אנשים איתם באו במגע.
וכשנסעתי למערב אפריקה לפני בערך שלושה חודשים,
כשהייתי שם מה שראיתי היה יוצא דופן.
ראיתי נשיאים פותחים מרכזי פעולה לחרום בעצמם נגד האבולה
כך שהם יוכלו אישית לתאם ולפקח ולהוביל
את זרם הסיוע הבין לאומי כדי לנסות ולעצור את המחלה.
ראינו צבאות בתוך המדינות האלו והרחק מעבר
מגיעים לעזור לבנות מרכזי טיפול באבולה
שיכולים להיות בשימוש כדי לבודד את החולים.
ראינו את תנועות הצלב האדום עובדים עם הסוכנויות השותפות שלו על הקרקע שם
כדי לעזר לאמן את הקהילות כך שהן יוכלו למעשה לקבור בבטחה את מתיהם
בדרך מכובדת בעצמם.
וראינו את סוכנויות האו"ם, תוכנית המזון העולמית,
בונים גשר אווירי אדיר
שיכול להביא מגיבים לכל פינה של המדינות האלו במהירות
כדי להיות מסוגלים ליישם את האסטרטגיות שדיברנו עליהן.
מה שראינו, גבירותי ורבותי, שהיה כנראה הכי מרשים,
היתה העבודה המדהימה של הממשלות,
על ידי מנהיגי המדינות האלו, עם הקהילות,
לנסות להבטיח שהאנשים יבינו את המחלה הזו,
יבינו את הדברים יוצאי הדופן שהם יצטרכו לעשות כדי לנסות לעצור את האבולה.
וכתוצאה, גבירותי ורבותי,
ראינו משהו שלא ידענו רק חודשיים מוקדם יותר,
אם זה אפשרי או לא.
מה שראינו היה מה שאתם רואים עכשיו בגרף,
כשלקחנו מלאי ב 1 בדצמבר,
מה שראינו היה שנוכל לעקם את העקומה, אפשר להגיד,
לשנות את הגדילה האקספוננציאלית,
ולהביא קצת תקווה חזרה ליכולת לשלוט בהתפרצות.
ומהסיבה הזו, גבירותי ורבותי, אין בכלל ספק עכשיו
שאנחנו יכולים להשיג את ההתפרצות במערב אפריקה ואנחנו יכולים לנצח את האבולה.
השאלה הגדולה, עם זאת, שהרבה אנשים שואלים,
אפילו כשראינו את העקומה הזו, הם אמרו,
"ובכן, חכה רגע -- זה מעולה שאתם יכולים להאט אותה,
אבל האם אתם יכולים למעשה להוריד אותה לאפס?"
כבר ענינו על השאלה הזו בתחילת ההרצאה הזו,
כשדיברתי על מחוז לופא בליבריה.
סיפרנו את הסיפור של איך מחוז לופא הגיעו למצב
שהם לא ראו אבולה שמונה שבועות.
אבל יש סיפורים דומים גם מהמדינות האחרות.
מגקדו בגינאה,
האזור הראשון בו המקרה הראשון למעשה אובחן.
ראינו מעט מאוד מקרים בחודשים האחרונים,
פה בקנמה, בסיירה לאון, אזור מוקד נוסף,
לא ראינו את הוירוס יותר מכמה שבועות --
הרבה יותר מדי מוקדם להכריז נצחון, כמובן,
אבל העדויות, גבירותי ורבותי,
לא רק שהתגובה יכולה לתפוש את המחלה,
אלא שהמחלה הזו יכולה להדחף לאפס.
האתגר עכשיו, כמובן, הוא לעשות זאת בקנה המידה הנדרש
ברחבי שלוש המדינות, וזה אתגר אדיר
מפני שכשהייתם במשהו כל כך הרבה זמן, בקנה המידה הזה,
שני איומים גדולים אחרים מגיעים כדי להצטרף לוירוס.
הראשון הוא שאננות,
הסיכון הוא שכשהעקומה של המחלה הזו מתחילה להתעקם,
המדיה הביטה למקומות אחרים, העולם הביט למקומות אחרים.
שאננות היא תמיד סיכון.
והסיכון האחר, כמובן, הוא שכשעבדתם כל כך קשה כל כך הרבה זמן,
וישנתם כל כך מעט שעות במהלך החודשים האחרונים,
אנשים עייפים, אנשים הופכים לתשושים.
והסיכונים החדשים האלה מתחילים להזדחל לתוך התגובה.
גבירותי ורבותי, אני יכול להגיד לכם היום שרק חזרתי ממערב אפריקה.
האנשים במדינות האלו, המנהיגים של המדינות האלו,
הם לא שאננים.
הם רוצים להוריד את האבולה לאפס במדינות שלהם.
והאנשים האלה, כן, הם עייפים, אבל הם לא תשושים.
יש להם אנרגיה, יש להם אומץ,
יש להם את הכוח לסיים את זה.
מה שהם צריכים, גבירותי ורבותי, בנקודה הזו,
זו תמיכה ללא עוררין של הקהילה הבין לאומית,
שתעמוד לצידן,
לחזק ולהביא אפילו יותר סיוע בזמן הזה, לסיים את העבודה.
מפני שלחסל את האבולה עכשיו אומר להפוך את השולחן על הוירוס,
ולהתחיל לצוד אותו.
זכרו, הוירוס הזה, כל המשבר הזה, למעשה, התחיל עם מקרה אחד,
ועומד להסתיים עם מקרה אחד.
אבל היא תיגמר רק אם למדינות האלו יהיו מספיק אפידימיולוגים,
מספיק עובדי בריאות, מספיק אנשי לוגיסטיקה ומספיק אנשים אחרים שעובדים איתם
כדי להיות מסוגלים למצוא כל אחד מהמקרים האלה, לעקוב אחרי הקשרים שלהם
ולדאוג שהמחלה הזו תעצור פעם אחת ולתמיד.
גבירותי ורבותי, אפשר לנצח את האבולה.
עכשיו אנחנו צריכים שאתם תקחו את הסיפור הזה החוצה כדי לספר אותו לאנשים שיקשיבו
ולחנך אותם במה זה אומר להביס את האבולה,
ויותר חשוב, אנחנו צריכים שתפנו לאנשים
שיכולים לעזור לנו להביא את המשאבים שאנחנו צריכים למדינות האלו,
כדי להביס את המחלה.
יש הרבה אנשים שם שישרדו וישגשגו,
חלקית בגלל מה שאתם עושים בכדי לעזור לנו לנצח את האבולה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
Amikor néhány hónapja felkértek ennek az előadásnak a megtartására,
a szervezőkkel számtalan lehetséges címet
felvetettünk és megvitattunk.
De egyikünk sem javasolta ezt, [AZ EBOLA LEGYŐZÉSE]
hiszen két hónappal ezelőtt
az ebola még exponenciálisan terjedt
és soha nem látott kiterjedésű területen pusztított.
A világ olyan mértékben megrémült és aggódott a betegség miatt,
amire a közelmúlt történelmében nem volt példa.
Ma viszont úgy állhatok itt, hogy az ebola legyőzéséről beszélhetek.
Ezt olyan embereknek köszönhetjük, akikről még sosem hallottunk,
mint például Peter Clement, egy libériai orvos Lofa régióban,
valószínűleg sokan még erről a térségről sem hallottak korábban.
Mégis, amiért Lofa régió nagyon fontos,
az, hogy öt hónappal ezelőtt,
amikor a járvány még éppen csak elkezdett terjedni,
Lofa régió volt a járvány epicentruma.
Akkoriban az MSF [Orvosok Határok Nélkül] és a helyi egészségügyi központ
több tucat beteget látott el minden nap.
A betegek és a helyi közösségek egyre inkább meg voltak rémülve a betegségtől,
és attól, amit az a családjaikkal,
a közösségeikkel, a gyerekeikkel és rokonaikkal tett.
Így Peter Clement kapta a feladatot, hogy 12 órát vezessen rossz utakon
a fővárosból, Monroviából Lofa régióba,
és ott segítsen a terjedő járvány megfékezésében.
Peter érkezésekor szembesült a rémülettel, amit említettem.
Összeült a helyi vezetőkkel és meghallgatta őket.
Amit hallott, szívszaggató volt.
Hallott arról a pusztulásról és kétségbeesésről,
amit a betegség okozott az érintettek életében.
Szívszorító történeteket hallott
azokról a károkról, amiket az ebola az egyéneknek,
a családoknak és a közösségeknek okozott.
Meghallgatta a helyi vezetőket,
akik elmondták: "A beteg, haldokló gyermekeinket
nem tarthatjuk a karunkban, épp, amikor a legközelebb szeretnénk lenni hozzájuk.
Halott rokonainkról nem gondoskodhatunk úgy, ahogy hagyományaink megkövetelik.
Nem moshatjuk meg a testüket,
hogy szertartásaink szerint temethessük el őket."
Ez mélységesen felkavarta és megrémítette őket,
amellett, hogy a járvány a szemük láttára bontakozott ki.
Az emberek szembefordultak az érkező egészségügyi dolgozókkal,
a hősökkel, akik segíteni jöttek,
de nem tudtak közel jutni a közösséghez, amivel együtt kellett volna dolgozniuk.
Ezek után Peter elmagyarázta a helyzetet.
A vezetők pedig meghallgatták, és ettől minden megváltozott.
Peter elmagyarázta, mi az az ebola.
Elmagyarázta, mit tesz a közösségekkel,
hogy veszélyeztet mindent, ami emberré tesz minket.
Ebola esetén nem tarthatod karodban a gyermekedet, ahogy máskülönben tennéd,
nem temetheted el a halottaidat, ahogyan máskor.
Hanem meg kell bíznod a "szkafanderes" emberekben, hogy megteszik helyetted.
Hölgyeim és uraim, ekkor rendkívüli dolog történt:
a közösség, az egészségügyi dolgozók és Peter leültek együtt,
és kidolgoztak egy új tervet az ebola megfékezésére Lofa régióban.
Ez a történet azért fontos, hölgyeim és uraim,
mert mára ebben a régióban, ami épp a járvány központja volt,
amiről az újságokban olvashattunk,
amit a tévében láthattunk,
ma Lofa régióban közel 8 hete nincs egyetlen új ebolás eset sem.
(taps)
Persze ez nem jelenti azt, hogy be lenne fejezve a munka.
Még mindig nagy a kockázata további esetek felbukkanásának.
De a tanulság az, hogy az ebola legyőzhető.
És ez a legfontosabb.
Még ilyen méretekben is,
még mikor ilyen gyorsasággal terjed, ahogyan ebben a környezetben láttuk,
tudjuk már, hogy legyőzhető az ebola.
Amikor a helyi közösségek összefognak és együtt dolgoznak az egészségügyisekkel,
akkor meg lehet állítani a betegséget.
De lássuk csak, hogyan ért véget az ebola terjedése elsőként Lofában!
Ehhez vissza kell mennünk az időben 12 hónapot, a járvány kezdetére.
Ahogy önök is tudhatják, a vírus észrevétlenül terjedt,
az első 3-4 hónapban nem észlelték.
Ennek az az oka, hogy ez nem Nyugat-Afrika betegsége,
hanem Közép-Afrikáé, ami fél földrésszel odébb van.
Az itt élők nem találkoztak még a betegséggel korábban,
és az egészségügyi dolgozók sem.
Nem tudták, mivel állnak szemben.
És bonyolította a helyzetet,
hogy a vírus olyan tünetet okozott,
ami nem számít a betegség hagyományos tünetének.
Így még azok sem ismerték fel, akik egyébként ismerték az ebolát.
Emiatt egy jó ideig rejtve maradt.
Viszont a közhiedelemmel ellentétben,
amint kimutatták a vírust, gyorsan jött a segítség.
Az MSF gyorsan felállított egy ebola-központot a térségben.
Az Egészségügyi Világszervezet és partnerei
több száz embert mozgósítottak a következő két hónapban,
hogy segítsék a vírus nyomon követését.
A gond az volt, hölgyeim és uraim,
hogy a vírus addigra már túl messzire jutott,
túl azon, amit kezelni lehetett, noha ez volt eddig
az egyik legnagyobb akció az ebola ellen.
Az év közepére nem csak Guinea,
hanem Sierra Leone és Libéria is fertőzött terület lett.
Ahogy a vírus földrajzilag terjedt, úgy nőtt a betegek száma is,
ekkorra már több százan megfertőződtek
és haldokoltak,
sőt az arcvonalban dolgozók,
akik segíteni jöttek,
az egészségügyi dolgozók és más segítők
ugyancsak betegek voltak és tucatszámra haltak meg.
Az érintett országok elnökei felismerték a vészhelyzetet.
Épp ekkor tartottak egy találkozót, ahol megegyeztek a közös lépésekben.
Felállítottak egy közös vészhelyzeti műveleti központot Conakryban,
hogy együtt dolgozzanak a betegség megállításán,
és alkalmazzák a megbeszélt stratégiát.
De ekkor olyan történt, ami az ebola kapcsán még nem fordult elő.
A vírus, vagy valaki, aki hordozta a vírust,
repülővel eljutott egy másik országba,
és először az ebola történetében
a vírus felbukkant egy távoli országban is.
Ezúttal Nigériában, Lagosban,
a 21 milliós nyüzsgő metropoliszban.
Ilyen környezetben jelent meg a vírus.
Gondolhatják, hogy világszerte óriási volt a riadalom,
amilyet évek óta nem tapasztaltunk
ilyen betegséggel kapcsolatosan.
Az Egészségügyi Világszervezet azonnal összehívott egy szakértői bizottságot,
megvizsgálta a helyzetet, és nemzetközi vészhelyzetet hirdetett.
Ettől azt várhattuk volna,
hogy elkezd özönleni a nemzetközi segítség ezekbe az országokba,
amelyek ilyen nagy bajban voltak.
Mégis valami egészen mást tapasztaltunk.
Természetesen jelentős segítség érkezett.
Számos ország, sok-sok civil szervezet és mások is megmozdultak,
de egyúttal több helyen ennek éppen az ellenkezője történt.
Az ijedtség fokozódott, és az érintett országok azt vették észre,
hogy nem kapják meg a várt segítséget, hanem egyre inkább elszigetelődnek.
A légitársaságok féltek járatot indítani ezekbe az országokba,
és akik sosem voltak kitéve a vírusveszélynek,
még azok sem utazhattak.
Ez persze nem csak maguknak az országoknak okozott problémát,
hanem megnehezítette a segítségnyújtást is.
A szervezetek,
amelyek segítőket hoztak volna,
nem tudták repülőre ültetni az embereiket,
nem tudták eljuttatni őket a célországba.
Ebben a helyzetben, hölgyeim és uraim,
az ebola vírus előnyhöz jutott.
Ekkor megint olyan történt, ami korábban még soha.
A vírus nemcsak hogy fennmaradt azokon a helyeken,
ahol már korábban is fertőzött, hanem elkezdett terjedni,
olyan esetszámokat okozva, amilyeneket az ábra mutat.
Soha nem látott mértékben, exponenciálisan nőtt
az ebola megbetegedések száma,
nemcsak a már fertőzött régiókban,
hanem még mélyebbre is behatolt az országokba.
Hölgyeim és uraim,
ez volt az egyik legaggasztóbb nemzetközi vészhelyzet a közegészségügy történetében.
Ami ezután történt ezekben az országokban,
azt önök is láthatták a tévében, olvashattak róla az újságokban:
az egészségügyi rendszerük kezdett összeomlani a járvány súlya alatt.
Az iskolák bezártak, a piacok nem nyitottak ki,
nem működtek úgy, ahogyan kellett volna.
A félrevezető és téves információk
még gyorsabban terjedtek,
ami még inkább megrémítette a helyi közösségeket.
Kezdtek visszarettenni az úgynevezett "szkafanderes" emberektől,
akik pedig segíteni akartak nekik.
Majd a helyzet még tovább romlott.
Az országoknak szükségállapotot kellett hirdetniük.
Egyes régiókban sokakat karantén alá kellett vonni, majd felkelések törtek ki.
Nagyon rémisztő volt a helyzet.
Világszerte sokan feltették a kérdést:
meg tudjuk állítani valaha is a járványt, ha ilyen gyorsan terjed?
Mit tudunk egyáltalán erről a vírusról?
Az igazság az, hogy nem ismerjük túl jól az ebolát.
Egy viszonylag új betegség, abban a tekintetben, hogy mit tudunk róla.
Csak 40 éve tudunk a létezéséről,
1976-ban ütötte fel a fejét először Közép-Afrikában.
Viszont tudunk róla sok mindent:
Tudjuk, hogy a vírust valószínűleg a denevérek egy fajtája hordozza.
Tudjuk, hogy az ember valószínűleg
a megfertőződött, talán beteg vadon élő állattal
érintkezve kerül kapcsolatba a vírussal.
Tudjuk azt is, hogy emberek között
fertőzött testnedvek révén terjed a vírus.
És ahogy önök is látták,
tudjuk, milyen borzasztó megbetegedést okoz az emberben:
magas lázat, súlyos hasmenést, hányást,
és sajnos az esetek min. 70 százalékában halállal végződik.
Ez egy nagyon veszélyes, gyötrelmes és halálos betegség.
Annak ellenére, hogy nem kifejezetten régóta ismerjük,
és nem tudunk még róla mindent, azt tudjuk, hogyan lehet megállítani!
Négy tényező létfontosságú az ebola legyőzéséhez:
A legfontosabb: a helyi közösségeknek meg kell érteniük, hogy mi ez a betegség,
hogyan terjed és hogyan lehet megállítani.
Aztán képesnek kell lennünk megtalálni minden egyes beteget,
és mindenkit, akivel a beteg érintkezett,
felderítenünk a fertőzési láncot, hogy azt meg tudjuk szakítani.
Szükség van az ebola gyógyítására szakosodott kezelési központokra,
ahol meg tudjuk védeni az ott dolgozókat is,
miközben ők a fertőzötteket segítik,
és a túlélésükért dolgoznak.
Végül pedig az elhunytak számára
biztonságos, és egyúttal méltóságteljes temetési eljárást kell biztosítanunk,
hogy elkerüljük a további fertőzéseket.
Tudjuk tehát, hogyan állítható meg az ebola, és ezek a stratégiák működnek.
Ez a négy pontból álló stratégia állította meg a vírust Nigériában,
pontosabban, az emberek, akik azt alkalmazták.
Megállították Szenegálban, és a többi országban is,
ahova átterjedt a vírus ebben a járványban.
Tehát az nem kérdés, hogy ez a stratégia valóban működik.
A kérdés az volt, hölgyeim és uraim, hogy vajon ez a stratégia
ilyen méreteknél is működnek-e, amikor ennyi ország érintett,
amikor ilyen ütemű a járvány terjedése.
Ezzel a kérdéssel szembesültünk 2-3 hónappal ezelőtt.
Ma már tudjuk a választ.
Ami annak a rendkívüli munkának köszönhető,
amit egy civil szervezetekből, kormányokból, helyi vezetőkből,
ENSZ-, humanitárius és más szervezetekből álló fantasztikus csapat végzett,
akik jöttek és harcba szálltak az ebolával Nyugat-Afrikában.
Itt egy kicsit másképp kellett alkalmazniuk a módszert.
Ezek az országok vették az ismertetett stratégiát
(helyi közösség bevonása, esetkeresés, fertőzöttekkel érintkezők felkutatása,stb)
és a feje tetejére állították.
Olyan sok beteg volt, hogy másképp közelítettek a megoldáshoz.
Úgy döntöttek, előbb megpróbálják lassítani a járvány terjedését:
a kezelő központokban hirtelenjében annyi ágyat helyeztek el, amennyit csak tudtak,
hogy megakadályozzák, hogy a fertőzöttek továbbadhassák a betegséget.
Csapatokat szerveztek a temetések lebonyolítására,
akik biztonságosan kezelték a halottakat.
Így próbálták lassítani a járvány terjedését,
hogy utána meglássák, lehet-e kontrollálni azt a hagyományos megközelítéssel:
esetkereséssel és a fertőzöttekkel érintkezők felkutatásával.
Amikor három hónappal ezelőtt Nyugat-Afrikában jártam,
rendkívüli dolgokat láttam:
elnökök ebola-vészhelyzeti műveleti központokat nyitottak meg,
hogy személyesen koordinálhassák és felügyelhessék
a nemzetközi segítség fogadását.
Helyi és messziről érkező katonák
segítettek az ebolakezelő központok építésében,
amik a betegek elkülönítését szolgálták.
A Vöröskereszt, partnerszervezeteivel együtt
arra tanította a helyi közösségeket, hogy temethetik el halottaikat biztonságosan
és egyúttal méltóságteljesen.
Az ENSZ-szervezetek és a Világélelmezési Program
hatalmas légi folyosót alakítottak ki,
amin át a segítők az érintett országok minden szegletébe gyorsan eljutottak,
hogy az említett stratégiát a gyakorlatban is megvalósítsák.
Hölgyeim és uraim, a legmélyebb benyomást
az az elképesztő munka tette ránk, amit a kormányok
és más vezetők a közösségekkel együtt végeztek,
hogy megértessék az emberekkel, mi ez a betegség,
s milyen rendkívüli dolgokat kell tenniük, hogy megfékezzék az ebolát.
Ezek eredményeképpen, hölgyeim és uraim,
láttuk megvalósulni azt, amiről 2-3 hónappal korábban
még nem tudtuk, hogy lehetséges-e.
Ez a grafikon mutatja, mit láttunk,
amikor december 1-jén áttekintettük a helyzetet.
Mintegy sikerült meghajlítanunk a görbét,
megszakítanunk az exponenciális növekedést,
és visszahoznunk a reményt, hogy a járvány megfékezhető.
Így mostanra, hölgyeim és uraim, egyáltalán nem kérdés,
hogy le tudjuk győzni az ebolát Nyugat-Afrikában.
Sokan viszont
még a görbét látva is feltették a kérdést:
"Egy pillanat, nagyon jó, hogy le tudjátok lassítani,
de le is tudjátok vinni nullára az esetszámot?"
Erre a kérdésre már az előadásom elején választ adtam,
amikor meséltem a libériai Lofa régióról.
Elmondtam, hogy Lofa régiónak sikerült odáig jutnia,
hogy 8 hete nem regisztrált új megbetegedést.
De hasonló sikertörténeteket hallunk más országokból is.
A guineai Gueckedouban,
ahol annak idején az első beteget diagnosztizálták,
már nagyon kevés új eset merült fel az elmúlt néhány hónapban,
vagy ott van Kenema Sierra Leoneban, ugyancsak az epicentrumban,
ahol hetek óta nem jelentkezett a vírus.
Természetesen még túl korai kijelentenünk, hogy győztünk,
de ezek a történetek bizonyítják,
hogy a válaszadással nem csak megfékezhető,
de teljesen le is küzdhető a járvány.
A feladat most az, hogy ezt a teljes területen,
mindhárom országban elérjük, és ez nagy kihívás.
Mert amikor ilyen régóta dolgozunk egy ilyen nagy feladaton,
a vírus mellé még két másik veszélyeztető tényező is társul.
Az egyik az elbizakodottság,
az abban rejlő kockázat, hogy a média és a világ érdeklődése
másfelé fordul, ahogy az esetszám görbéje ereszkedik.
Az elbizakodottság mindig veszélyes.
A másik kockázat az, hogy ha már hosszú ideje keményen dolgoznak,
és hónapokon keresztül keveset alszanak,
az emberek elfáradnak és teljesen kimerülnek.
Ezek az új kockázatok pedig a segítségnyújtást is veszélyeztethetik.
Hölgyeim és uraim! Épp ma tértem vissza Nyugat-Afrikából, és elmondhatom,
hogy az emberek és a vezetők
nem nyugszanak,
amíg teljesen meg nem szüntetik az ebolát az országukban.
És igen, ezek az emberek fáradtak, de nincsenek kimerülve.
Van még energiájuk, elszántságuk
és erejük, hogy végigvigyék a megkezdett munkát.
Amire viszont szükségük van most,
az a nemzetközi közösség
kitartó támogatása,
hogy még az eddiginél is több támogatás érkezzen.
Véget vetni az ebolának azt jelenti, hogy ellene fordítjuk a saját fegyverét,
és elkezdjük levadászni.
A vírus terjedése és az egész válság egyetlen esettel kezdődött,
és egyetlen esettel is fog befejeződni.
De csak akkor érhet véget, ha van a helyszínen elég járványügyi szakember,
elég egészségügyi dolgozó, logisztikus, és olyanok, akik őket segítik,
hogy fel tudják deríteni az összes beteget és a velük érintkezőket,
és biztosíthassák, hogy a betegség egyszer és mindenkorra eltűnik.
Hölgyeim és uraim! Az ebola legyőzhető!
Most azt kérem, hogy menjenek és adják tovább ezt a történetet,
mondják el az embereknek, hogy mit jelent legyőzni az ebolát,
sőt azt kérem, járjanak közben az érdekünkben azoknál,
akik segíthetnek abban, hogy ezek az országok hozzájussanak
a betegség leküzdéséhez szükséges erőforrásokhoz.
Sokan köszönhetik majd az életüket és a boldogulásukat
részben annak, amit önök tesznek az ebola elleni harc támogatásáért.
Köszönöm.
(taps)
Quando sono stato invitato a fare questo intervento un paio di mesi fa,
abbiamo discusso con gli organizzatori diversi titoli
e sono state valutate e analizzate diverse proposte.
Nessuno però ha suggerito questo titolo,
e la ragione è che due mesi fa,
Ebola stava crescendo esponenzialmente
diffondendosi in aree geografiche mai raggiunte prima
e il mondo era terrificato, preoccupato ed allarmato
da questa patologia, in un modo mai visto nella storia recente.
Ma oggi posso stare qui e parlarvi di come è possibile sconfiggere Ebola
perché persone di cui non avete mai sentito parlare, persone
come Peter Clement, un dottore liberiano che sta lavorando nella contea di Lofa
un posto probabilmente sconosciuto ai più,in Liberia.
Il motivo per cui la contea di Lofa è così importante
è perché circa cinque mesi fa,
quando l'epidemia stava iniziando a intensificarsi,
la contea di Lofa era proprio al centro, l'epicentro di questa epidemia.
All'epoca Medici Senza Frontiere e i centri di terapia locali
vedevano dozzine di pazienti ogni singolo giorno,
e questi pazienti e queste comunità erano sempre più terrorizzati
con l'andare del tempo, da questa malattia e da ciò che faceva alle loro famiglie,
alle loro comunità, ai loro figli e ai loro parenti.
E quindi Peter Clement fu incaricato di guidare 12 ore sulla strada sconnessa
che va da Monrovia, la capitale, fino alla contea di Lofa,
per tentare di aiutare a controllare l'intensificarsi dell'epidemia nella zona.
Quello che Peter trovò al suo arrivo fu il terrore di cui vi ho accennato.
Quindi si sedette con i capi locali e ascoltò.
E quello che gli dissero fu straziante.
Ascoltò della devastazione e disperazione
delle persone colpite da questa patologia.
Ascoltò le storie strazianti
dei ai danni che Ebola aveva causato, non solo alle persone
ma anche alle famiglie e alla comunità.
Ascoltò i capi locali della zona e ciò che avevano da dirgli.
Gli dissero: "Quando i nostri figli sono malati, quando stanno morendo,
non possiamo abbracciarli in un momento in cui vorremmo essergli più vicini."
Quando i nostri cari muoiono, non possiamo eseguire i riti imposti dalle tradizioni.
Non possiamo lavare i corpi prima di seppellirli
nei modi richiesti dalle nostre comunità e dai nostri riti."
E per questo erano profondamente scossi, profondamente allarmati
e l'intera epidemia si stava palesando davanti ai loro occhi.
Si rivolgevano agli operatori sanitari, giunti nella zona
questi eroi che erano arrivati per tentare di aiutare la comunità,
per aiutare a lavorare con la popolazione, e che non riuscivano ad avvicinarsi.
E quello che avvenne fu che Peter spiegò ai capi villaggio.
I capi ascoltarono. E rivoltarono la situazione.
Peter spiegò cosa fosse Ebola. Spiegò cosa fosse la malattia.
Illustrò cosa Ebola aveva fatto alle loro comunità.
E mostrò come Ebola minacciava tutto ciò che ci rende umani.
Non ti permette di stringere tuo figlio come vorresti fare in queste situazioni.
Non puoi seppellire i tuoi cari come vorresti.
Devi fidarti delle persone nelle tute spaziali affinché lo facciano per te.
Signore e signori, accadde qualcosa di alquanto spettacolare.
La comunità, gli operatori sanitari e Peter si sedettero insieme
e crearono un nuovo piano per controllare Ebola nella contea di Lofa.
E il motivo per cui questa è una storia così importante, signore e signori
è perché oggi questo contea, che è esattamente al centro dell'epidemia,
dell'epidemia che avete visto, che avete letto sui giornali,
che avete visto sui vostri schermi televisivi,
oggi, sono circa otto settimane che la contea di Lofa
non vede un singolo caso di Ebola.
(Applausi)
Questo non vuole dire che il lavoro è terminato, ovviamente.
C'è comunque un rischio enorme di nuovi casi nella zona.
Ma questa esperienza ci insegna che Ebola può essere sconfitto.
Questo è il punto fondamentale.
Anche su questa scala,
nonostante la rapida diffusione del virus che si è osservata in quell'ambiente,
sappiamo che Ebola può essere sconfitto.
Quando le comunità cooperano
con gli operatori sanitari e lavorano insieme,
è possibile sconfiggere questa malattia.
Ma come è arrivato Ebola nella contea di Lofa?
Per rispondere bisogna andare indietro di 12 mesi, all'inizio di questa epidemia.
Come molti di voi sanno, il virus si è diffuso indisturbato,
è sfuggito all'individuazione per tre o quattro mesi, all'inizio.
Questo perché non è una patologia dell'Africa Occidentale,
è una patologia dell'Africa Centrale, distante mezzo continente.
Né la popolazione né gli operatori sanitari
avevano mai incontrato prima la patologia.
Non sapevano con cosa avevano a che fare
e, per complicare ulteriormente le cose,
il virus stesso causava un sintomo, un tipo di manifestazione
diverso dai sintomi classici.
Quindi le persone non hanno riconosciuto la patologia, nemmeno chi la conosceva.
Per questi motivi è sfuggita all'identificazione, per un po' di tempo.
Ma contrariamente all'opinione comune di questi giorni
quando il virus venne identificato ci fu un rapido aumento negli aiuti.
Come sapete MSF ha creato subito un centro di terapia nella regione.
L'Organizzazione Mondiale della Sanità e i partner con cui collabora
hanno mandato centinaia di persone nei due mesi successivi
per poter monitorare il virus.
Il problema, signore e signori, è che a quel punto, il virus,
ormai riconosciuto come Ebola si era diffuso troppo.
Aveva già superato ciò che è stata una delle più imponenti risposte
che si sono attuate contro un'epidemia di Ebola.
A metà anno, non solo la Guinea
ma anche la Sierra Leone e la Liberia erano entrambe infette.
Il virus si diffondeva geograficamente, il numero dei pazienti cresceva
e a questo punto non solo c'erano centinaia di individui infetti
moribondi a causa della patologia,
ma ugualmente importante, anche chi operava in prima linea,
le persone che erano arrivate per aiutare,
gli operatori sanitari, gli altri volontari
erano anche loro malati e morivano a dozzine.
I presidenti di queste nazioni riconobbero le emergenze.
Si incontrarono in quel periodo e concordarono un piano condiviso
e crearono un centro operativo unilaterale di emergenza a Conakry
per tentare di unire le forze per eliminare questa patologia e fermarla,
per implementare le strategie di cui abbiamo parlato prima.
Ma successe una cosa mai vista prima con l'Ebola.
Accadde che il virus, o qualcuno affetto dal virus,
si imbarcò su un aereo, volò in un altro stato,
e per la prima volta vedemmo rispuntare il virus
in uno stato distante.
Questa volta era in Nigeria, nella brulicante metropoli di Lagos,
21 milioni di persone.
Ora il virus era in quell'ambiente.
Come potete immaginare, ci fu allarme internazionale,
preoccupazione internazionale, a un livello mai visto negli anni recenti,
a causa di una patologia come questa.
L'Organizzazione Mondiale della Sanità riunì immediatamente un gruppo di esperti,
esaminò la situazione e dichiarò l'emergenza internazionale.
Facendo questo, ci si aspettava un massiccio dispiegarsi
di aiuti umanitari a supporto di questi stati
che erano in una situazione così preoccupante e pericolosa.
Ma vedemmo una cosa molto diversa.
Ci fu una grande risposta.
Diversi stati vennero in aiuto, molte organizzazioni non-governative
ma allo stesso tempo accadde l'opposto in diverse zone.
L'allarme cresceva e molto presto questi stati si trovarono
senza l'aiuto di cui necessitavano, e gradualmente isolate.
Osservammo le compagnie aeree interrompere i voli verso questi stati
e persone mai venute a contatto con il virus
non potevano più viaggiare.
Questo generò problemi non solo ovviamente per gli stessi stati
ma anche per la risposta umanitaria.
Le organizzazioni che tentavano di inviare persone in questi stati,
per cercare di aiutarli a rispondere all'epidemia,
non potevano imbarcare le persone sugli aerei,
non potevano inviarle negli stati colpiti per poter rispondere.
In quella situazione, signore e signori,
un virus come Ebola ne approfitta.
E quello che osservammo fu qualcosa che non si era mai visto prima.
Non solo il virus continuò ad espandersi nelle zone
già infette, ma iniziò a crescere
e osservammo il numero di affetti che vedete qui,
una cosa mai vista su questa scala,
un aumento esponenziale di casi di Ebola
non solo negli stati o nelle zone di questi stati già colpite,
ma ben oltre, e più in profondità in questi stati.
Signore e signori, questa è stata
una delle emergenze internazionali di sanità pubblica
più preoccupanti della storia.
E ciò che avvenne in questi stati fu che,
come molti di voi hanno visto in televisione e hanno letto nei giornali,
il sistema sanitario iniziò a collassare sotto il peso dell'epidemia.
Vedemmo le scuole iniziare a chiudere, i mercati alimentari non riaprire,
non funzionare nel modo in cui dovrebbero in questi stati.
Vedemmo disinformazione e idee sbagliate iniziare a diffondersi
anche più velocemente tramite le comunità
che si allarmarono ancora di più per la situazione.
Iniziarono ad allontanarsi dalle persone che avete visto nelle tute spaziali,
come le chiamano loro, che erano venuti ad aiutarli.
E quindi la situazione peggiorò ulteriormente.
Questi Paesi dovettero dichiarare lo stato di emergenza.
Grandi gruppi furono messi in quarantena in alcune aree ed iniziarono le rivolte.
Era una situazione assolutamente terrificante.
In tutto il mondo molte persone iniziarono a chiedersi,
"Potremo mai fermare Ebola se si sta diffondendo in questo modo?"
e iniziarono a chiedersi, "Quanto conosciamo realmente questo virus?"
La realtà è che non conosciamo Ebola così bene.
È una patologia relativamente moderna rispetto a quello che sappiamo.
Conosciamo la patologia da soli quarant'anni,
dato che è spuntata per la prima volta in Africa Centrale nel 1976.
Nonostante questo, sappiamo diverse cose:
sappiamo che il virus probabilmente risiede in un tipo di pipistrello.
Sappiamo che probabilmente si trasmette alla popolazione umana
quando veniamo a contatto con un animale selvatico
che è stato infettato dal virus e probabilmente è ammalato.
Sappiamo che il virus si diffonde da persona a persona
tramite fluidi corporei contaminati.
E come tutti voi avete visto
sappiamo la terribile malattia che causa negli uomini,
dove lo vediamo causare febbre alta, diarrea, vomito,
e purtroppo, in più del 70 percento dei casi, morte.
È una patologia pericolosa, debilitante e mortale.
Ma nonostante il fatto che non conosciamo questa patologia da molto tempo,
e non sappiamo tutto del virus, sappiamo come fermare la patologia.
Ci sono quattro punti chiave fondamentali per fermare Ebola.
Il primo e il più importante è che le comunità
devono capire la patologia
devono assolutamente capire come si diffonde e come fermarla.
Per fare questo dobbiamo avere un sistema che può individuare ogni singolo caso,
ogni persona venuta a contatto con quel caso,
poter monitorare la catena di trasmissione in modo da bloccare la trasmissione.
Dobbiamo avere centri di terapia specializzati per la cura di Ebola,
dove i lavoratori possano essere protetti
mentre tentano di aiutare le persone infette
per permettere loro di sopravvivere alla malattia.
E per quei pazienti che muoiono,
dobbiamo assicurarci di avere sepolture che siano sicure e al contempo dignitose,
in modo tale che non ci sia una ulteriore diffusione della malattia.
Quindi sappiamo come fermare Ebola e queste strategie funzionano, signori.
Il virus è stato fermato in Nigeria proprio grazie a queste quattro strategie
e grazie alle persone che le hanno implementate, ovviamente.
È stato fermato nel Senegal, dove si era diffuso, e anche in altri stati
che erano stati colpiti dal virus, da questa epidemia.
Quindi non c'è dubbio sull'efficacia di queste strategie.
La domanda fondamentale, signori, era se queste strategie fossero efficaci
su questa scala, in questa situazione, con un così grande numero di stati affetti
con questa crescita esponenziale che avete visto.
Questa era la domanda fondamentale che stavamo affrontando due o tre mesi fa.
Oggi sappiamo la risposta a questa domanda.
E sappiamo la risposta grazie al lavoro straordinario
di un gruppo incredibile di ONG, dei governi, dei leader locali,
delle agenzie dell'ONU e di diverse organizzazioni umanitarie
che si sono unite nella lotta per fermare Ebola nell'Africa Occidentale.
Ma quello che è successo in quelle zone è stato leggermente diverso.
Questi stati discussero le strategie che vi ho appena esposto;
il coinvolgimento de le comunità, la ricerca dei casi e di chi ne era venuto a contatto,
e ribaltarono completamente la situazione.
C'è stato un tasso di infetti così elevato da richiedere un altro approccio.
Ciò che decisero di fare fu di tentare all'inizio di rallentare l'epidemia
creando rapidamente molti posti letto in centri di terapia specializzati
in modo da prevenire la diffusione della patologia dagli infetti.
Imbastivano velocemente molti gruppi di sepoltura
in modo da gestire in sicurezza i deceduti,
e con questo tentavano di rallentare l'epidemia
per vedere se fosse possibile poi gestirla con i classici approcci
di ricerca dei casi e rintracciamento dei contatti.
Quando arrivai nell'Africa Occidentale, circa tre mesi fa
quello che vidi in loco fu qualcosa di eccezionale.
Vidi presidenti aprire di persona centri di terapia di emergenza contro Ebola
in modo da coordinare personalmente e propugnare l'aumento
degli aiuti internazionali al fine di fermare la malattia.
Abbiamo visto militari appartenenti agli stati colpiti e stati esteri
attivarsi per costruire centri di terapia dell'Ebola
usati per isolare le persone malate.
Abbiamo visto la Croce Rossa lavorare insieme alle agenzie locali
per insegnare alle comunità come seppellire in sicurezza i loro cari
in maniera degna e sicura.
E abbiamo visto le Nazioni Unite, il WFP, il Programma Alimentare Mondiale,
creare un fantastico ponte aereo
per poter spostare rapidamente paramedici in ogni angolo di questi stati
per poter implementare le strategie di cui abbiamo appena discusso.
La cosa più sorprendente che abbiamo visto, signore e signori,
è l'incredibile lavoro da parte dei governi,
da parte dei capi in queste comunità e con queste comunità,
per cercare di far sì che le persone capissero la malattia,
le azioni straordinarie che avrebbero dovuto compiere per fermare Ebola
Quindi, signore e signori,
abbiamo visto qualcosa che non potevamo anticipare due o tre mesi fa,
se sarebbe stato o meno possibile.
Abbiamo visto quello che ora state vedendo in questo grafico,
quando iniziammo a ragionare il primo dicembre.
Potevamo piegare la curva, per così dire,
cambiare la crescita esponenziale,
e riportare un po' di speranza
nella possibilità di controllare l'epidemia.
E per questo motivo, signori, non c'è assolutamente nessun dubbio ora
sul fatto di poter raggiungere l'epidemia in Africa Occidentale e sconfiggere Ebola.
La domanda fondamentale, però, che molte persone si stanno chiedendo
anche quando vedono questa curva, è,
"Aspetta un minuto ... è bellissimo che si possa rallentare la curva
ma puoi farla arrivare fino a zero?"
Abbiamo già risposto a questa domanda all'inizio di questo intervento,
quando vi ho parlato della contea di Lofa, in Liberia.
Vi abbiamo raccontato di come la contea di Lofa
è arrivata al punto di non vedere casi di Ebola da otto settimane.
Ma ci sono storie simili che giungono da altri stati.
Da Gueckedou in Guinea,
la prima area che ha visto la patologia.
Abbiamo visto pochissimi casi negli ultimi due mesi,
e qui in Kenema, Sierra Leone, un'altra area nell'epicentro epidemico,
non abbiamo visto il virus per più di un paio di settimane
certamente è presto per esultare ovviamente
ma ci sono prove, signore e signori,
del fatto che non solo gli sforzi stanno raggiungendo la malattia,
ma anche che la patologia può essere eliminata.
Oggi il problema, ovviamente, sta nel ripetere questo nella scala necessaria
in questi tre stati ed è molto impegnativo.
Perché quando ti ritrovi così a lungo su questa scala,
due altre problematiche si uniscono a quella del virus.
La prima è l'autocompiacimento,
il rischio che appena questa curva inizia a piegarsi
i media sposteranno le telecamere e il mondo guarderà altrove.
L'autocompiacimento è sempre un rischio.
L'altro rischio è che quando lavori così duramente a lungo
e dormi così poche ore negli ultimi mesi,
le persone sono stanche, diventano esauste
e questi nuovi rischi stanno iniziando a penetrarsi nella risposta.
Signore e signori, oggi, appena tornato dall'Africa Occidentale, posso dirvi
che le persone di questi stati, i leader di questi stati,
non sono compiaciuti.
Vogliono eliminare completamente Ebola dai loro stati.
E queste persone sono certamente stanche ma non sono esauste.
Hanno energia, hanno coraggio,
hanno la forza di terminare ciò che hanno iniziato.
A questo punto, signore e signori, hanno bisogno
di un supporto incrollabile da parte della comunità internazionale,
affinché stia al loro fianco,
per sostenere e fornire nuovo supporto e finire il lavoro iniziato.
Perché eradicare Ebola ora vuole dire prendersi la rivincita contro il virus
e iniziare a braccare il virus.
Questo virus, o piuttosto questa crisi, è partita da un singolo caso
e finirà con un singolo caso.
Ma questa crisi terminerà solo se questi stati
avranno abbastanza epidemiologi,
abbastanza operatori sanitari, strutture e abbastanza volontari
per permettere di individuare ogni singolo caso, rintracciare chi è venuto a contatto
e far sì che questa patologia si fermi una volta per tutte.
Signori, Ebola può essere sconfitto.
Ora abbiamo bisogno di voi per diffondere questa storia, trasmettere a chi ascolterà
questi fatti, così che imparino cosa vuol dire sconfiggere Ebola,
ed è fondamentale che voi sosteniate la causa delle persone
che aiutano a portare le risorse che questi stati necessitano
per sconfiggere la malattia.
Ci sono diverse persone fuori che sopravviveranno e prospereranno,
anche grazie a ciò che potete fare voi per aiutarci a sconfiggere Ebola.
Grazie per l'attenzione.
(Applausi)
２、３ヶ月前このトークをすると決まった時
主催者とたくさんのタイトルを出し合い
様々な案が数多く検討され 議論されました
しかしエボラというテーマを提案する人は
誰もいませんでした それは２ヶ月前に
エボラが急激に拡大し
それまで目にすることがなかった 広い範囲にまで広がっており
世界中が恐怖に陥り 近年稀にみる勢いで
この病気に関心を持ち 不安にかられるようになったからです
しかし今日 私はここで エボラに打ち勝つ事 についてお話し出来ると思います
それはおそらく皆さんの多くが 聞いた事もない
リベリアのロファ郡で働く医師 ピーター・クレメントのような
耳慣れない人たちのお蔭なのです
ロファ郡が非常に重要だというのは
こういう理由からです
今から約５ヶ月前 この感染症がちょうど拡大し始めた頃
ロファ郡は 伝染流行の中心 正にど真ん中にありました
当時 国境なき医師団（MSF）と そこにある治療センターで
医師たちは来る日も来る日も 大勢の患者を診ていました
患者たちとコミュニティは 時間が経つにつれ
ますます この病気の事 そして それが自分たちの家族やコミュニティ
子供たちや親戚に どのように影響するかを 恐れるようになりました
そこでピーター・クレメントは 首都モンロビアからロファ郡まで
長く険しい道を12時間かけて運転し
この場所での感染拡大を収める 手助けをしようとしました
現地に到着したピーターが気づいたのは 先ほど私が申し上げたような恐怖でした
そこで彼は地元の首長と膝を交えて 彼らの話に耳を傾けました
そこで彼が耳にしたのは悲痛なものでした
彼はこの病気に感染した人々の
荒廃と絶望の声を聞きました
痛ましい話を聞いたのです
それはエボラが人々に与えた 痛みだけでなく
その家族やコミュニティに与えた 痛みの話でした
その土地の首長たちの話を聞くと 彼らはこう語りました
「子供たちが病気になり 死にかけていて
近づきたくても 彼らを抱くことも出来ない
親戚が亡くなる時も 慣習に従って彼らを弔うことも出来ない
自分たちのコミュニティの風習に従って
遺体を清めて埋葬することも 許されないのです」
そしてその為に彼らは 非常に当惑し不安になり
切れ目のない伝染病が 目の前で 広がっていったのです
人々はやって来た医療従事者に 感情をぶつけていました
コミュニティを救い手助けしよう とやって来た英雄たちは
彼らに近づく事が出来ませんでした
その時ピーターが リーダー達に説明しました
リーダー達は耳を傾け 皆は形勢を逆転させました
ピーターはエボラとは何なのか どんな病気なのか それが
コミュニティにもたらしたものを 説明したのです
エボラは私たち人を人たらしめる全てを 脅威にさらすと彼は説明しました
エボラとは これまでのように 子供を抱くことが出来ない事
それまでやってきたように 遺体を埋葬できない事
防護服を着た人たちを信用し 彼らにそうした役割を託さなければならないのです
そして皆さん その後非常に 驚くべき事が起こりました
コミュニティと医療従事者 そしてピーターが協力しあえたのです
ロファ郡のエボラ制圧に向けて 新たな共同計画を立てました
そしてここからが とても大切な話 となるのです 皆さん 何故なら
今日このエボラ感染の 正に中心になっているこの郡―
皆さんが新聞で目にし
テレビの画面で見聞きしてきた
ロファ郡では今日まで８週間 エボラの新たな症例は一例も出ていないからです
（拍手）
勿論 これで任務が終わった という訳ではありません
まだここでは新たな症例が出る 大きなリスクがあります
しかしこれで確かに 私たちはエボラに 打ち勝つ事が出来ると分かったのです
ここが肝心です
この規模でさえ
この環境で見られた急速な 感染拡大の下でさえ
現在エボラに打ち勝つことが 可能だと分かったのです
コミュニティが 医療従事者と 協力し合い 共に戦えば
この病気を封じ込める 可能性があるという事です
そもそも どのようにロファ郡で エボラ出血熱が流行したのでしょうか？
その為に私たちはこの感染の始まりである 12ヶ月前まで遡らなければなりません
多くの方がご存じのように このウイルスは検出されないままでした
発生してから３、４ヶ月間 ウイルスの検出が見過ごされていました
それはこれが西アフリカの病気ではなく
ずっと奥の中央アフリカの病気だからです
以前この病気は知られていませんでした
つまり医療従事者もこの病気を 診たことがなかったのです
何であるか分からず 手に負えませんでした
更に厄介なことに
ウイルスそのものが この病気特有の症状とは
異なる種類の症状を引き起こしていました
それでエボラを知っている人ですら この病気を認識しなかったのです
そういう訳で 暫くの間 この病気は発覚が遅れたのです
しかし最近 一般的に 広く信じられている事とは逆に
一旦ウイルスが検出されると 急速な支援の波が起きたのです
MSFは即座に 多くの方がご存じの通り この地域にエボラ治療センターを設立しました
WHOと協力機関は その後２ヶ月以上に渡って
ウイルスを追跡する手助けができるよう
最終的に 何百もの人々を動員しました
皆さん その時までに 問題になっていたのは
現在エボラとして良く知られた このウイルスが 過剰に拡大した事です
エボラの勢いは今までで最も大掛かりな 感染対策の取り組みを凌ぎ
アウトブレイクを起こしました
その年の中頃までには ギニアだけでなく
シエラレオネやリベリアにも 感染は広まっていました
ウイルスが地理的に広まるにつれ 感染の数は増加し
この時点で何百人もの人々が感染し
死の瀬戸際にいただけでなく
重要な事に 前線の救援担当者達や
手助けしようとやって来た人々
医療関係者や他の救援者たちが
何十人も感染し 死に瀕していました
これらの国々の大統領達は 緊急事態を認識しました
その頃 彼らは会合を持ち 共通の活動に取り組むことに同意し
この病気の収束に向けて 今お話しした事についての
戦略を実行する為にコナクリに
エボラ出血治療センターを設置しました
しかしその時起こったのはこれまで 経験したことのない事態でした
ウイルス つまり ウイルスに罹患した誰かが
飛行機で 別の国に渡ったのでした
初めて 別の離れた国で エボラ患者が発見されました
ウイルスが再び次々と現れたのです
その時はナイジェリアの ２千百万人の人間がごった返す
大都市ラゴスでした
ウイルスはそんな環境の中にありました
予測した通り 国際的な 非常事態宣言が出されました
近年目にした事のない規模の 国際的重大事が
このように病気によって引き起こされました
WHOは直ちに専門家委員会を招集し
状況を検討し 国際的緊急事態を 宣言しました
その間も 懸念が深まる国々を助ける為に
国際支援の巨大な動きがあるものと
期待していましたが
そこで私たちが見たものは かなり違うものでした
ある大きな反応だったのです
ご存じの通り 多くの国の人々が -- 数多くの NGOや団体が支援の為にやって来たのです
しかし同時に逆の事が 多くの場所で起こりました
警告がエスカレートし すぐにこれらの国々は 自分たちが必要としている
支援を受けているのではなく 孤立を深めている事に気づきました
これらの国々に民間の航空機が 入って行き
それでウイルスの危険に さらされていなかった人々も
国外へ渡航することが許されなくなりました
このことは 明らかに 国そのものにとっての問題だけでなく
対応にとっての問題も引き起こします
アウトブレイクに対応する 手助けをする人々を
迎え入れようとしたこれらの組織は
彼らを飛行機に乗せられなくなり
支援するための要員を 迎え入れることが出来なくなったのです
この状況は 皆さん
エボラのようなウイルスには好都合でした
そしてこれまでになかった事が起こりました
すでに感染の起こっている場所で このウイルスが
生き続けるだけでなく その後拡大をし始め
見たことのないような規模の
症例数をここで目にするまでになったのです
エボラの症例数が急上昇し
これらの国々やすでに 感染の広まった地域だけでなく
そこから更に拡大し その国々の ありとあらゆる場所に広がっていきました
皆さん これは私たちが これまで見てきた中で
公衆衛生上 最も危機的な 国際的緊急事態の一つでした
その時これらの国々で起こった事は
多くの方々がテレビで目にし 新聞で読まれた通りです
私たちはこの伝染病の強大さの下で 医療システムが崩壊し始めるのを目にしました
学校が閉鎖され始め 市場はもう開かれなくなり
これらの国々の機能は破綻したのです
状況に関する警告が発令されるより むしろすばやく
間違った情報や認識がコミュニティに
広まり始めました
防護服に身を包んだ支援者を 宇宙服を着た人達と恐れ
彼らは後ずさりを始めました
それから状況はより深刻に悪化しました
国々は緊急事態を 宣言しなければなりませんでした
人口が多い地域では隔離を行う必要があり そうして暴動が起こりました
これはとてもとても恐ろしい状況でした
世界中で多くの人々が尋ね始めました
「こんなにも広がり始めているエボラを 私たちはくい止める事が出来るのか？」
「本当のところ このウイルスについて どの程度の知識があるのか？」
実際 エボラについては あまり良く分かっていません
これは私たちが知る限りでは 比較的新しい病気です
これが1976年に中央アフリカで 最初に確認され
私たちがこの病気を知って わずか40年しか経たないのです
しかしそれにもかかわらず 分かっている事は確かに数多くあります
このウイルスはおそらくコウモリの 種の間で生き延びました
そしておそらく人間の個体群に 入りこんだのは分かっています
私たちがウイルスに感染した 野生動物と接触するようになり
おそらくそれによって感染し 病気を発症したのでしょう
その後 ウイルスは 感染した体液を通して
人から人へと感染した事は分かっています
そして 皆さんがご覧の通り
この恐ろしい病気は
高熱や激しい下痢嘔吐を引き起こし
不運にも その内70パーセントないし それ以上が死に至ります
これは非常に危険で 衰弱した末 死に至る病です
しかしこの病気が特に長い間 知られていなかったという事実にもかかわらず
その全てを知っている訳ではありませんが この病気をくい止める方法は確実に分かっているのです
エボラをくい止める決定的な ４つの事柄があります
まず第一に 人々が この病気を理解しなければなりません
この病気の広がり方と それを阻止する方法を 理解しなければなりません
そして私たちは ありとあらゆる症例を見つけ
接触した人々を追跡できる システムを確立し
伝染をくい止められるように 伝染の連鎖を辿り始めなければなりません
エボラ出血熱の治療に特化した 治療センターを設立し
感染者に支援提供する際には
そこで働く人々を守る必要があります
感染を免れるためです
そして亡くなった人々については
その時にまた感染が拡大しないように 私たちは安全で 且つ同時に尊厳のある
埋葬過程を保障しなければならないのです
エボラをくい止めるやり方は分かっていますし これらの戦略は機能するのです 皆さん
ナイジェリアでは これら４つの戦略と それらを実行した人々によって
ウイルスを制圧することができました
ウイルスの拡大はセネガルで止まりました そこはウイルスが広がり
このアウトブレイクで 感染が 他の国々にも広まった場所です
これらの戦略が実際機能するということに 疑問の余地はありません
皆さん 大きな問題は 皆さんがご覧になってきたように
多くの国で感染者の数が急上昇している
この状況下で この戦略が機能できるか どうかという事なのです
それはわずか２、３ヶ月前に 直面していた大きな問題でした
今日その疑問に対する答えを 私たちは知っています
その答えが得られたのは 素晴らしいNGO、政府
地元のリーダー、国連機関や人道支援 その他大勢の組織が
西アフリカでエボラを止めようとする闘いに 挑んだ 驚異的な働きのお蔭です
しかしそこでなされた事は 少しだけ違っていました
それらの国々は 私がたった今 ご紹介したこれらの戦略をとりました
つまりコミュニティの協力 症例の発見 保菌者の追跡等々です
彼らは逆の見方をしました
あまりに病気が蔓延していたので 異なるアプローチをとったのです
この病気が 感染した人々から 広まらないよう 特別な治療センターで
出来るだけ多くの ベッドを迅速に 用意する事に決めました
感染拡大の速度を 緩めようとするものでした
彼らは遺体を安全に 扱うことが出来るように
多くの埋葬チームを迅速に設置し それによって
症例を発見し保菌者の追跡を管理する
昔ながらのアプローチが 実際効果的かを見極めながら
このアウトブレイクの収束を試みました
私は約３ヶ月前に西アフリカに行った時
そこで 尋常ではないものを目にしました
大統領たちが 病気をくい止めようとする 国際的な支援の高まりをとらえ
自ら組織編成し 監督し 推進出来る エボラと闘うための
緊急治療センターを 開設している姿を目にしたのです
私たちが目にしたのは あらゆる所から集まった軍隊が
病気の人たちを隔離する為の
エボラ治療センターの設立を援助し
尊厳をもって遺体を埋葬できるように コミュニティに啓蒙活動を行ったことです
赤十字が現場の パートナーエージェンシーと協力して
尊厳をもって遺体を埋葬できるように コミュニティに啓蒙活動を行ったことです
国連世界食糧計画のような国連機関は
先ほどお話した戦略を実行できるように
これらの国々の隅々まで迅速に 担当者を送ることの出来るよう
非常に大きな支援の橋を架けています
皆さん 私たちが見たもので おそらく一番 印象的だったのは―
これらの国々の政府や リーダー達による―
人々にこの病気を確実に理解させ エボラをくい止める為に
尋常ではない努力が必要だと 理解させる
素晴らしい働きでした
皆さん その結果
ほんの２、３ヶ月前にはできるかどうかも 分からなかったことが 実現出来る
ということを目の当たりにしたのです
私たちが目にしたのは
12月1日に集計した このグラフの通りです
分かったのはこの曲線は 下降させられるということ いわば
この急上昇のカーブを変える事ができ
このアウトブレイクを制圧できるという 希望を取り戻せるということでした
皆さん このように現在では
西アフリカでのこのアウトブレイクに 追いつき エボラに打ち勝つ事が出来るのです
しかし大きな問題は
この大きな曲線を見ても こう尋ねられる事です
「ちょっと待って下さい 数が減らせるのはのは良いのですが
実際にゼロにまで出来るのですか？」
このトークの始めに リベリアのロファ郡で
エボラの新規症例数が８週間の間 一件も無かったことをお話しし
この質問に対する答えは申し上げました
同様の話が他の国々にも見られます
初めての症例が
実際 報告された ギニアのゲケドゥからは
この数ヶ月 殆ど症例は出ていません
そして別の震源地だった ここシエラレオネのケネマで
２、３週間以上ウイルスが 検出されていません
明らかに勝利宣言するには 早すぎるのですが
皆さん 根拠に基づくと
支援が病気に追いつくことができるばかりでなく
この病気が ゼロにまで減らせる 可能性があるという事なのです
勿論 今の課題はこれらの国々で 必要とされた規模でこれらの活動をすることであり
それはたいへんな課題です
これ程の長期に渡り これ程の規模で 取り組んでいると ある２つの脅威が
ウイルスに加わってしまうからです
一つはひとりよがりの 現実的でない自己満足です
この病気のカーブが下降し始めると
メディアや世界の注目は どこか他の場所に移っていきます
自己満足は常にリスクとなります
もう一つのリスクはもちろん 長い間一所懸命働き続け
何か月も寝不足が続くと
誰しも疲れて疲弊してしまう事です
すると その新たなリスクにも 対処しなくてはならないのです
皆さん 私はたった今 西アフリカから帰ってきたばかりです
これらの国々の人々 これらの国々のリーダーたちは
自己満足はしていません
彼らは自国でエボラを ゼロにしたいと願っています
そうです この人たちは 疲れてはいますが疲弊はしてません
彼らにはエネルギーと勇気があります
この病気を収束させる力を持っています
皆さん この時点で彼らに必要なものは
彼らと共に立ち上がる為の 国際社会の確固たる支援なのです
現地の人たちと手をとり
団結を強化し 問題の終焉に向けて 支援を加速させることです
何故なら正に今 エボラを収束させることは このウイルスの形勢を逆転させ
追い詰める事を意味するからです
覚えておいて下さい このウイルスは 一つの症例から始まった 大きな危機です
そして最後の一つの症例をもって 終わりを迎えるのです
しかし当時国に十分な疫学者 十分な医療従事者 十分な事務方
彼らと協力し すべての症例や 接触者を追跡し
この病気が永久に終焉を迎えるような
取り組みが出来る人々が各国に十分にいてこそ 初めて収束することができます
皆さん エボラに打ち勝つ事は可能です
この話に耳を傾ける人たちに それを伝えてもらいたいのです
そしてその人たちに エボラに打ち勝つことが どういうことかを伝え
更に大切な事は この国々に 必要な資源をもたらす支援が
出来る人々に対し こう言い続けてもらいたいのです
この病気に打ち勝つ事は出来るのだと
皆さんが エボラに打ち勝つ為 出来る事を行う事で
生き残り 豊かに暮らせる 多くの人々が存在するのです
有難うございました
（拍手）
두어 달 쯤 전, 이 강연 자리에 초대를 받았을 때
준비하시는 분들과 여러가지 제목을 의논했었습니다.
그리고 의논 중에 수많은 항목이 거론되었습니다.
하지만 아무도 지금의 제목을 제안하지 않았습니다.
그 이유는 두달 전 당시에
에볼라 사태가 기하급수적으로 가속화되면서
과거 어느때보다도 넓은 지리적 외연으로 확산되고 있었고,
세계는 두려움에 떨었고, 우려했으며, 경악했습니다.
전세계가 근래 역사상 유례없는 무시무시한 질병을 접하게 되면서요.
그러나 오늘, 제가 여러분 앞에 서서 에볼라 퇴치에 관해 말씀드릴 수 있는건
여러분들이 전혀 들어 본 적이 없는 분들 덕 때문입니다,
로파 카운티에서 활동 중인 라이베리아 의사 피터 클레멘트 같은 분 말이죠,
라이베리아에 있는 이곳에 대해 아마도 들어본 적이 없으실 겁니다.
그 로파 카운티가 중요한 이유는
5개월쯤 전에,
에볼라 확산 사태가 가속화되기 시작할 무렵,
로파 카운티 지역이 그 질병확산에 중심지였기 때문입니다.
당시 국경 없는 의사회와 현지 치료센터에서는
매일 수십명의 환자를 돌보고 있었고,
시간이 갈수록 환자들과 지역 주민들이 느끼는 공포가 커지고 있었죠,
시간을 거치며 에볼라에 걸리면 어떻게 되는지를 목격하게 되면서 말이죠.
가족들과 이웃, 자녀들과 친척들이 쓰러지는 모습에 말입니다.
그때 피터 클레멘트가 거친 도로를 열 두시간이나 내달려
수도인 몬로비아에서 로파 카운티까지 운전했어요.
거기서 가속화되고 있는 에볼라 확산 사태를 막아보기 위해서 말이죠.
피터가 도착하자마자 보게 된 모습 역시 방금 말씀드렸던 주민들의 공포였습니다.
그는 우선 현지 지도자들과 만나 그들의 말에 귀를 기울였어요.
그리고 그는 참으로 가슴이 미어지는 사연을 접하게 되었죠.
그는 감염자들이 겪는 고통과 절망감에 관해 듣게 되었고
감염으로 인해 환자 자신들이 겪는 고통 뿐만 아니라,
가족들을 나아가 지역 주민들이 겪는 고통을 전해 듣게 됩니다.
그가 현지 지도자들의 이야기를 들으면서 다음과 같은 이야기가 흘러 나왔습니다,
"우리 아이들이 아픈데, 우리 피붙이들이 죽어 가는데,
애들에게 가장 가까이 있어 주고 싶을때 그 애들을 안아줄 수 조차 없어요."
"가까운 친척들이 죽었는데 전통적인 방식에 따라 수습해 줄 수도 없어요.
이 지역사회와 의례 의무절차인 시신을 깨끗이 닦아 묻는게 허용이 안됩니다."
바로 이런 이유로 그들은 혼란스러워하며 겁에 질려 있었습니다.
그들 눈 앞에서 전염 사태가 빠르게 확산되고 있는데도 말입니다.
주민들은 이미 와있던 의료진을 믿었고,
자신들과 지역을 구하러 온 영웅이라 생각하며,
자신들을 도와줄 거라 생각했지만, 정작 그들을 접근 할수가 없었던 겁니다.
바로 그러한 상황에서 피터가 한 일이 지도자들을 납득시키는 일이었죠.
지도자들이 귀를 기울이면서 주도권이 바뀌게 됩니다.
피터는 에볼라의 정체, 즉 그게 어떠한 질병인지를 설명해 줍니다.
그게 어떠한 피해를 지역 사회에 끼쳤는지 말했어요.
에볼라가 인간다운 삶의 측면을 모조리 파괴한다는 점도 설명해,
가령 에볼라에 걸린 아이는 평소처럼 안아줄 수 없다는 점이나,
죽은 이들은 평소처럼 묻게해서는 안된다는 점도요.
우주복같은 옷을 입고 있는 의료진들이 대신 처리해주겠다고 믿어야만했어요.
그랬더니 신사 숙녀 여러분! 그 다음에 일어난 일이 더 놀라웠습니다:
지역 주민들과 의료진들과 피터가 한데 모여 앉아
로파 카운티에서 에볼라 확산을 막을 수 있는 새로운 계획을 궁리해 내게 됐죠.
별것 아닌 것 같은 이 이야기가 실로 중요한 까닭은,
오늘날 이 카운티 구역엔, 전염 사태의 중심이었던 이곳엔,
여러분들도 보셨다시피, 신문 지상에서 보셔서 아시다시피,
텔레비젼 스크린 상에서 보셨다시피,
로파 카운티에서는 거의 지난 8주 동안 단 한 건의 감염 사례도 없었습니다.
(박수)
그렇다고 해서 모든 일이 다 해결되었다는 건 아닙니다.
그곳에서 또 다시 발병 사례가 일어날 확률은 여전히 남아 있으니까요.
그러나 이 사례를 통해 우리는 에볼라가 퇴치 가능하다는 점을 알게 되었습니다.
그 점이 중요한 것이죠.
이러한 규모에서조차도,
우리가 이런 상황에서 목격했듯이 실로 빠른 속도로 확산되는 와중에서조차도,
에볼라를 막을 수 있다는 사실을 이젠 우리는 알게 되었습니다.
지역 주민들이 의료진들과 잘 협조해서 대처해 나가면,
이 병은 막을 수 있습니다.
그런데 에볼라 사태가 어떻게 로파 카운티에 이르게 됐을까요?
이를 알아보기 위해서는 12개월 전, 전염병의 발병 시점을 돌아봐야 합니다.
많은 분들도 아시다시피, 처음엔 이 바이러스를 인식하지 못했죠.
감염이 시작된 후 3, 4개월 동안 어떤 병인지조차 모르고 넘어갔어요.
그이유는 이 병이 본디 서아프리카엔 없던 질병이기 때문입니다,
원래는 아프리카 대륙의 반 정도 떨어진 중앙 아프리카에서 생긴 병이죠.
그때까지 이 지역 사람들은 이런 병을 본적이 없었죠.
의료진들도 마찬가지였고요.
그들 자신들이 어떤 어려움에 대처하고 있는지 몰랐고, 설상가상으로
그 바이러스 자체가 초래하는 증상 또한
그 질병이 전형적으로 보여주는 증상이 아니었습니다.
그러니 에볼라를 알고 있던 사람들조차 처음에는 이를 알아 볼 수 없었어요.
그래서 한동안 병의 정체가 파악되지 않고 지나갔어요.
하지만 요즘 일부 대중들이 믿고 있는 것과는 반대로,
일단 바이러스의 정체가 파악되자마자 도움의 손길이 빠르게 밀려 들어왔어요.
국경없는 의사회에선 신속하게 현지에 치료소를 설치했습니다.
국제보건기구와 협력 단체에서는
2개월에 걸친 기간 동안 수백명의 인원을 파견하여
바이러스의 경로를 추적할수 있도록 도와줍니다.
문제는, 여러분, 그 쯤엔 이 바이러스가
에볼라라고 알려진 이 녀석이 너무 빠르게 번져버렸다는 겁니다.
당시 에볼라 확산을 막기 위해 사상 최대 규모의 대응 조치가 취해졌음에도
불구하고, 이 지역에서 벌어지는 확산 사태를 막기엔 역부족이었습니다.
그해 중반 경엔, 기니 뿐만 아니라
이제 시에라 리온과 라이베리아도 감염되었습니다.
바이러스가 지리적으로 확산되면서 감염자의 숫자가 늘고 있었고,
이 즈음엔 단지 수백명의 민간인들이 감염되고 사망할 뿐만 아니라,
똑같이 중요했던 최전선에서 싸우던 이들,
외지에서 도우러 찾아 왔던 이들,
의료진들과 기타 직종의 실무자들도 수십명씩 감염되어 사망하고 있었어요.
이 나라의 대통령들이 문제의 심각성을 깨달았어요.
바로 이즈음 그들은 한데 모여 공동의 조치를 취하기로 합의했습니다.
연합비상대책본부를 코나크리에 세우고는,
전염 사태를 끝내기 위해 함께 협력하여,
우리가 의논했던 대책을 시행하려고 노력했습니다.
그러는 와중에 에볼라 사례와 관련해서 전례없던 사건이 발생하게 되었죠.
이 바이러스가, 아니, 바이어스에 감연된 누군가가,
비행기를 타고 다른 나라로 날아가더니,
사상 최초로 멀리 떨어진 다른 나라에서,
바이러스가 다시 발견되는 사태가 발생하게 되었어요.
이번엔 나이지리아의 라고스라고 하는 대도시에서 발견되었죠,
인구가 2천 백만이었어요.
이제 바이러스가 그 환경내에까지 확산되었어요.
모두들 예상하실 수 있겠지만 국제적으로 경계 경보가 발령이 되었죠.
에볼라라는 질병이 초래한 최근에 유례없던 확산 규모의 피해로 인해,
국제적인 우려가 확산되었습니다.
국제보건기구에선 즉각적으로 전문가 판정단을 구성하여,
상황 파악에 나서는가 하면 국제적인 비상 사태를 선포하기도 했어요.
그렇게 하여, 당시에 엄청난 고통과 공포를 겪고 있던
여러 감염국들을 돕기 위해
국제적인 원조가 쇄도할 것이라 예상했었습니다만,
우리가 목격했던 상황은 뭔가 매우 다른 양상이었습니다.
일각에선 커다란 반응이 있었습니다.
많은 나라에서 도우러 왔고 많은 비정부, 민간단체가 찾아왔지만,
동시에 많은 곳에서 정반대의 상황도 펼쳐졌습니다.
위험 상황이 고조될수록 감염국들은 자신들이
필요한 지원를 받지 못한 채 갈수록 고립되어 가는 상황을 자각하게 되었죠.
이 나라 안으로 비행을 시작했던 민간 항공이나
바이러스에 감염되지 않았던 사람들에게조차,
더 이상 비행이 허가되지 않게 됐어요.
이러한 사태는 해당국 국민들 뿐만 아니라,
대음팀들에게도 문제를 초래하게 됐죠.
전염 사태에 대응할 수 있도록
실무진을 투입하려는 단체에서 사람들을 비행기에 태울 수 없게 되고,
감염 당사국으로 보내 활동하게 하려는 계획이 수포로 돌아가게 됐죠.
여러분, 이런 상황에서는 말이죠,
에볼라 같은 바이러스가 매우 유리한 고지를 점하게 됩니다.
그리고 우린 사상 유례없는 사태를 하나 더 목격하게 되었죠.
이 바이러스가 이미 감염되었던 지역에서
계속 창궐할 뿐만 아니라, 상황이 가속화되기 시작했어요.
그리고 여기 보이시는 것처럼 사례를 뜻하는 숫자가
여태까지 보지 못한 엄청난 규모이며,
그리고 기하급수적으로 늘어나는 에볼라 발병 사례가
이미 감염된 나라나 그 내부의 일부 지역 뿐만 아니라
다른 나라들 까지 더 멀리, 더 깊이 침투해 들어가게 됐죠.
여러분! 이 사태는 공중 보건적 측면에서 볼 때
역사상 가장 우려되는 국제적인 비상 상황이었습니다.
그리고 여러 나라에서 어떤 일이 일어났는가 하면,
많은 분들이 티비나 신문들 통해 접해 보신 것과 같이
각국의 보건 체계가 에볼라의 중압감을 견뎌내지 못하고 붕괴해 버렸습니다.
학교들이 다시 문을 닫고 시장이 열리지도 않거나,
평상시와 같은 방식으로 기능하지도 못하는 상황을 목격했습니다.
주민들 사이에서 잘못된 정보가 빠르게 번져나가면서
지역사회가 더욱 심하게 동요하게 되었습니다.
주민들은 자신들을 도와주러 온 자들을 우주복을 입은 사람들이라 부르면서
슬슬 피하기 시작했습니다.
그러자 상황이 더욱 악화되게 됩니다.
이들 국가에선 비상 사태를 선포하게 됩니다.
일부 지역에선 많은 사람들이 격리되어 그 여파로 폭동이 발생하기도 했어요.
아주 끔찍한 상황으로 치닫게 되었죠.
세계적으로 사람들이 질문하기 시작했죠,
사태가 이토록 무섭게 번지기 시작했는데 과연 우리가 에볼라를 막을 수 있을까?
우린 이 바이러스에 대해 얼마나 잘 알고 있을까?
사실 우리는 에볼라에 대해 그다지 잘 알고 있지 않습니다.
무얼 알고 있는냐는 관점에서 볼 때, 비교적 최근에 발견된 질병이에요.
우리가 이 병에 대해 안지는 불과 40년 밖에 되지 않았습니다.
1976년 중앙 아프리카에서 갑자기 발병한 이래로 말이죠.
그럼에도 불구하고 우리는 많은 것을 알고 있습니다.
우선 이 바이러스가 어떤 박쥐를 숙주로 삼는다는 사실을 알고요.
그리고 그 바이러스가 인체로 들어오게 되는 건
야생의 동물 중에서 바이러스에 감염되어
그 병을 앓게 된 동물들과 접촉을 통해서란 사실도 압니다.
또한 이 바이러스가 사람들 사이에서 퍼지는 원리는
감염자의 체액을 통해서란 사실도 알고 있습니다.
또한 우리가 목격했던 바와 같이,
이 바이러스가 인간에 일으키는 증상이 얼마나 끔직한지도 알고 있습니다.
고열에, 설사와 구토에 시달리다가
불행하게도 감염자의 70% 이상이 죽게 된다는 치사율도 알고 있어요.
이 질병은 인류를 무기력하게 만드는 실로 위험천만한 치명적인 것입니다.
이처럼 우리가 이 병에 대해 꽤 오랜 기간동안 알지 못하고,
다 파악하지는 못했지만, 병의 확산을 막는 방법 만큼은 잘 알고 있습니다.
에볼라를 막는데 있어 중요한 사안은 네가지입니다.
첫째로 가장 중요한 건 주민들이 병에 대해 이해하고 있어야 해요.
병이 어떻게 번지고 막아야 할 지 알고 있어야 합니다.
둘째, 모든 개별적인 발병 사례를 찾아 내어
이 개별적인 접촉 과정을 근거로 전체적인 전염 경로를 추적하여
더이상의 확산을 막을 수 있는 시스템을 구축해야 합니다.
셋째, 전문화된 에볼라 치료센터를 세워야 합니다.
의료진들이 감염자들을 돌보는 동안,
감염되지 않도록 보호받는 상태에서
환자들을 살려보려고 애쓸 수 있는 환경에서요.
마지막으로는 죽은 이들을 위해,
안전하면서도 존엄한 방식으로 치를 수 있는 장례 절차를 마련하여
매장 의식 도중에 감염이 발생하는 불상사를 막아야만 합니다.
이렇게 에볼라를 막는 법을 알고 있고 이러한 방식은 분명 효과도 있어요.
이 네가지 전략과 이를 시행했던 사람들이
나이지리아에서 바이러스의 확산을 이미 막은 바 있었습니다.
또한 이미 크게 번져 나갔던 세네갈 및 기타 감염되었던 다른 여러 나라에서도
확산 사태가 진정된 바가 있었습니다.
따라서 이 방식이 효과가 있는냐에 관해서는 이론의 여지가 없습니다.
중요한 문제는 지금처럼 대규모로, 수많은 나라로
기하급수적으로 확산되고 있는 현재와 같은 상황에서도,
이러한 전략이 과연 효과가 있을까 하는 점이죠.
불과 두, 세달 전까지만해도 우리가 직면했던 문제였습니다.
하지만 지금 우리는 그 질문에 대한 답을 알고 있습니다.
우리가 그 답을 알게 된 까닭은 실로 많은 민간 단체나 여러 정부,
현지 지도자들이나 유엔, 그 밖의 많은 인권 협회가
한데 모여서 아프리카의 에볼라 퇴치를 위해
놀라울 정도로 조직력으로 잘 협력해왔기 때문입니다.
그 와중에 이들은 약간 다른 방식으로 임무를 수행했습니다.
물론 이들 나라에서도 제가 보여드린 전략을 채택했습니다.
주민들이 동참하고, 각 사례를 찾아내고 감염 사슬을 추적하고, 등등 말이죠.
그러는 과정에서 그들은 자신들 나름의 기지도 첨가하게 됩니다.
상대해야 할 병의 규모가 너무 컸기에 조금 다른 방식으로 접근했어요.
우선 최대한 많은 병상을 지닌 치료소를 최단 시간에 마련해서
감염자들과의 접촉을 통해 병이 확산되는 걸
막아 보아야겠다고 결심하게 되었죠.
또한 가능한 많은 매장팀을 구성해서
시체를 안전하게 처리하도록 조치함으로써
병의 확산을 지연시킴과 동시에,
전통적인 사례 발견과 경로 추적 방식으로
발병 사례를 통제하는 것이 가능한지 여부를 확인해 보게 됩니다.
그리하여 제가 삼개월 전 서아프리카에 갔을 때엔,
그곳에서 제가 목격했던것은 정말 경이로운 것이었죠.
대통령들이 에볼라 퇴치를 위한 비상대책활동본부를 설치하고는
에볼라 퇴치를 위해 전세계에서 쏟아져 들어오는 원조의 손길을
그분들이 직접 조율하기도 하고 또 홍보까지 하는 모습을 봤습니다.
또한 자국내 뿐만 아니라 멀리 떨어진 외국의 군인들까지
에볼라 치료소에 찾아와
감염된 환자를 격리하는데 동원하거나,
죽은 이들을 안전하게 매장하는 방법을 교육하는 장면 등을 목격했습니다.
적십자사와 거기에 이미 와있는 산하 협력 단체와 함께
예의를 갖춘 방식으로 봉사하는 장면도 보았습니다.
그리고 유엔과 국제식량기금에서
거대한 항공수송체계를 수립해서
이들 나라의 구석구석으로 대응팀을 수송하여,
방금 말한 전략대로 대응 전략을 시행 할 수 있도록 돕는 모습도 보았습니다.
우리가 보았던 것 중에서 가장 감명적이었던 것은
이들 정부나 지도자들이
지역사회 주민들과 함께 노력하는 것 이었습니다.
주민들에게 병에 대해 확실히 교육하고,
에볼라 퇴치를 위해 그들이 취해야 하는 예방 조치를 숙지시키는 노력이었죠.
그리고 결과적으로
우리는 2, 3 개월 전까지는 '이런 일이 과연 가능할까'하고 회의했던 일이
실제로 가능하다는 사실을 목격했습니다.
우리가 목격한 것이 지금 보이는 그래프에 담겨있습니다.
저희가 12월 1일자로 정리한 자료입니다.
우리가 목격했던 건 이 곡선의 추이를 구부릴 수 있었다는 점입니다.
이런 기하급수적인 증가세를 바꾸어
전염 사태를 통제할 우리 능력에 관한 희망을 되찾는 과정이었어요.
이 이유로, 서아프리카에서 일어난 전염 사태는 얼마든지 따라잡을 수 있으며,
에볼라를 퇴치할 수 있다는 점에 관해 이론의 여지가 절대 없습니다.
많은 분들이 제기하는 커다란 문제는 따로 있었죠,
이러한 추이를 보았음에도 불구하고 많은 분들이 말했어요,
"잠깐만! 여러분들이 속도를 늦춘건 대단한 일이지만,
과연 그 수치를 0까지 낮출 수가 있을까?"
이 질문은 본 강연의 모두에서 이미 답해드린 걸로 알고 있습니다.
라이베리아의 로파 카운티에 관해 말씀드릴 때 말이죠.
로파 카운티에선 지난 8주 동안
단 한 건의 에볼라 사례도 발견되지 않았어요.
사실 다른 나라에서도 비슷한 사례가 많습니다.
뉴기니의 궤케도우에서부터 시작해,
금번 에볼라 사태의 첫 사례가 발견되었던 이곳에서는 말이죠,
지난 2개월여 동안 발병 사례가 거의 없었습니다.
그리고 시에라 리온의 키니마라는 또 다른 확산의 중심지에서도
지난 2주 이상 동안 바이러스를 본 적이 없습니다.
물론 승리를 선포하기엔 너무나도 시기상조이지만
증거 정도론 삼을 수 있겠죠.
이러한 대응을 통해 질병을 따라잡을 수 있을 뿐만 아니라,
수치를 0까지 낮추는 것도 가능할 것이라는 주장에 관해서 말이죠.
이제 문제는 이들 3개국을 가로지르면서 이러한 과업을 수행하고자 할 때
수반되는 대규모의 작업, 바로 그것이 힘겨운 과제로 남습니다.
이러한 대규모의 과업에 이처럼 오랫동안 전념하다 보면
에볼라 바이러스 말고도 두가지 위협 요소가 더 끼어들게 됩니다.
그 중 하나는 너무 조급한 안도감입니다.
질병의 확산 추이가 누그러지기 시작했으니
매체나 세계의 관심이 다른 곳으로 흘러가 버릴 위험성 말이죠.
조급한 안도감은 언제나 위협으로 작용합니다.
나머지 하나는 가령, 너무 오랫동안 고되게 일만 하다보면,
게다가 지난 몇달 동안 잠도 부족했다면,
사람들은 지치게 되고 결국 탈진하게 되죠.
그런데 이러한 위험성이 대응 현장에 스며들기 시작했습니다.
여러분, 저는 서아프리카에 갔다가 방금 돌아 온 사람입니다.
이들 나라의 사람들은, 이 나라의 리더들은,
절대 조급한 안도감 따위는 느껴지지 않았습니다.
그들은 자신의 나라의 에볼라 수치가 0까지 떨어지기를 바라고 있어요.
또한 그들이 좀 지친 건 사실이지만 결코 탈진해서 쓰러지진 않습니다.
그들에겐 아직까지는 에너지가 남아 있고 용기도 남아 있습니다.
또 질볌의 종말을 볼 힘도 남아 있습니다.
이 시점에서 그들에게 필요한 건
국제사회의 지속적인 도움입니다.
그들과 함께 서서 이럴 때일수록,
더 많은 도움의 손길을 보내서 일을 끝내버리려는 의지가 필요합니다.
에볼라 사태를 끝낸다는 건 이바이러스에 대해 우리가 우위를 점하게 되고,
녀석들을 사냥하기 시작했다는 점을 의미하기 때문입니다.
기억하세요! 에볼라 위기상황 전체가 단 한개의 사례로부터 시작되었던 것처럼
마지막 하나의 사례로 끝나게 될거란 것을 말이죠.
하지막 이 과업이 완수되기 위해서는 이들 나라에 충분한 수의 질병학자와
의료진들, 통계전문가와 기타 여러 전문가들이 함께 활약해 주어야
모든 발병 사례를 수집하고 감염 경로를 추적할 수 있을 것이고,
에볼라 상황을 이번으로 영원히 끝낼 수 있을 것입니다.
여러분! 에볼라는 퇴치할 수 있습니다.
이제 여러분들은 이 이야기를 갖고 나가 관심을 가질 만한 분들께 들려주세요.
그리고 에볼라를 퇴치하는 과업이 지닌 의미가 무엇이지를 가르쳐 주십시오.
더 중요한 것은 주위 사람들이 이들 나라에 필요한 물자를 보내어
이 질병의 퇴치를 돕는데 나설 수 있도록 설득해 주세요.
멀리 아프리카엔 살려만 놓으면 잘 살아갈 사람들이 정말 많아요.
여러분들이 에볼라 퇴치 사업에 도움을 보태주시기만 하면 말이죠.
감사합니다.
(박수)
Toen ik enkele maanden geleden werd uitgenodigd voor deze talk,
hebben we een aantal titels besproken met de organisatoren.
Veel verschillende titels werden besproken
maar niemand stelde deze voor. [Ebola overwinnen]
Dat kwam omdat twee maanden ervoor
Ebola exponentieel uit de hand liep
en zich verspreidde over een groter gebied dan we ooit eerder zagen,
en de wereld was doodsbang, bezorgd en gealarmeerd
door deze ziekte, zoals we niet eerder zagen in de recente geschiedenis.
Maar vandaag kan ik hier staan en ik kan praten over het overwinnen van Ebola
dankzij mensen van wie je nog nooit gehoord hebt,
zoals Peter Clement, een Liberiaanse arts die werkt in Lofa County,
een plaats die jullie waarschijnlijk onbekend is, in Liberia.
Lofa County is zo belangrijk
omdat zo´n 5 maanden geleden,
toen de epidemie net begon te escaleren,
Lofa County precies in het midden lag, in het epicentrum van de epidemie.
MSF en het behandelcentrum daar
behandelden toen iedere dag tientallen patiënten,
en deze patiënten en hun gemeenschappen werden steeds banger
voor deze ziekte en wat ze met hun families deed,
met hun gemeenschap, met hun kinderen, hun gezinsleden.
Dus moest Peter Clement 12 uur rijden over die ruige weg
van Monrovia, de hoofdstad, naar Lofa County,
om te proberen de escalerende epidemie onder controle te krijgen.
Toen Peter aankwam, vond hij de verschrikkingen die ik zojuist noemde.
Hij ging in gesprek met lokale leiders en hij luisterde.
Wat hij hoorde was hartverscheurend.
Hij hoorde over de verwoesting en de wanhoop
van mensen die getroffen waren door deze ziekte.
Hij hoorde de hartverscheurende verhalen over de schade die Ebola toebracht,
niet alleen aan mensen
maar ook aan families en gemeenschappen.
Hij luisterde naar de lokale leiders en wat zij hem vertelden:
"Als onze kinderen ziek zijn en sterven,
kunnen we ze niet vasthouden wanneer we juist dicht bij ze willen zijn.
Als familieleden sterven, kunnen we ze niet verzorgen zoals de traditie vereist.
We mogen hun lichamen niet wassen en begraven
zoals onze gemeenschap en onze rituelen voorschrijven.
Hierdoor waren zij erg verontrust, gealarmeerd,
en de gehele epidemie ontrafelde zich vlak voor hun neus.
Mensen keerden zich tegen het medisch personeel dat was gekomen
om als helden de gemeenschap te redden en met hen te werken.
Maar ze konden hen niet bereiken.
Toen gaf Peter uitleg aan de leiders.
De leiders luisterden. De rollen waren omgekeerd.
Peter legde uit wat Ebola was. Hij legde uit wat de ziekte was
en wat die deed met hun gemeenschappen.
Hij legde uit dat Ebola alles wat ons menselijk maakt in gevaar bracht.
Ebola betekent dat je je kind niet kan vasthouden zoals je wil in zo´n situatie.
Je kan de doden niet begraven zoals je wil.
Je moet die mensen in ruimtepakken maar vertrouwen dat ze dat voor je doen.
Dames en heren, wat toen gebeurde was behoorlijk bijzonder:
de gemeenschap, de gezondheidswerkers en Peter kwamen bijeen
en ze maakten een nieuw plan om Ebola in Lofa County te beheersen.
Dit is zo'n belangrijk verhaal, dames en heren,
omdat vandaag, dit gebied in het centrum van de epidemie
die jullie volgden en zagen in de kranten,
die jullie zagen op televisie...
vandaag heeft Lofa County bijna 8 weken geen enkel geval van Ebola meer gezien.
(Applaus)
Dit betekent natuurlijk niet dat het werk nu gedaan is.
Er is nog steeds een gigantisch risico dat er meer gevallen bijkomen.
Maar het laat ons zien dat Ebola overwonnen kan worden.
Dat is het voornaamste.
Zelfs op deze schaal,
zelfs met de snelle uitbraak die we in deze omgeving zagen,
weten we nu dat Ebola overwonnen kan worden.
Als gemeenschappen samenkomen met gezondsheidswerkers, en samenwerken,
dan kan deze ziekte gestopt worden.
Maar hoe kwam Ebola eigenlijk in Lofa County?
Daarvoor moeten we 12 maanden terug, naar het begin van de epidemie.
Zoals velen van jullie weten, werd het virus niet opgemerkt.
Het werd eerst 3 of 4 maanden niet gedetecteerd.
Dit omdat het geen ziekte is uit West Afrika,
het is een ziekte uit Centraal Afrika, een half continent verder.
Mensen zagen de ziekte niet eerder;
gezondheidswerkers hadden de ziekte niet eerder gezien.
Ze wisten niet waar ze mee te maken hadden
en om het nog complexer te maken
veroorzaakte het virus zelf een symptoom, een bepaalde weergave,
die niet typisch was voor de ziekte.
Dus mensen herkenden de ziekte niet, mensen die Ebola kenden.
Hierdoor bleef het een tijd onontdekt
maar in tegenstelling tot wat men soms denkt tegenwoordig,
kwam er snel ondersteuning zodra het virus gedetecteerd was.
MSF zette een Ebola-behandelcentrum op in het gebied, zoals velen weten.
De Wereldgezondheidsorganisatie en hun partners
zonden honderden mensen uit gedurende de volgende twee maanden
om te helpen het virus te volgen.
Het probleem tegen die tijd, dames en heren, is dat dit virus,
nu bekend als Ebola, al veel te ver verspreid was.
Het oversteeg toen al een van de grootste acties
die ooit waren opgezet tegen een Ebola-uitbraak.
Halverwege het jaar waren niet alleen Guinea,
maar ook Sierra Leone en Libera geïnfecteerd.
Met de geografische verspreiding van het virus stegen de aantallen
en nu waren niet alleen honderden mensen besmet
en stervende door de ziekte,
maar minstens zo belangrijk, de mensen in de frontlinie,
de mensen die waren gaan helpen,
de gezondheidswerkers, de andere hulpverleners,
overleden ook met tientallen tegelijk.
De presidenten van deze landen erkenden de noodsituatie.
Ze kwamen bijeen en besloten tot gezamenlijke maatregelen
en ze zetten een gezamenlijk noodcentrum op in Conakry
om te proberen samen te werken en deze ziekte te stoppen,
om de strategieën te implementeren die we noemden.
Maar wat toen gebeurde, hadden we nooit eerder gezien met Ebola.
Het virus, of iemand besmet met het virus,
ging aan boord van een vliegtuig, vloog naar een ander land
en voor de eerste keer zagen we in een land ver weg
het virus de kop op steken.
Nu was het in Nigeria, in de dichtgepakte wereldstad Lagos,
21 miljoen mensen.
Nu was het virus in die omgeving.
Je begrijpt dat dit internationaal onrust veroorzaakte,
internationale bezorgdheid zoals we in jaren niet hadden gezien,
veroorzaakt door deze ziekte.
De Wereldgezondheidsorganisatie riep direct een panel van experts bijeen,
bekeek de situatie, riep een internationale noodsituatie uit.
Hiermee verwachtte men een grote toename
van internationale ondersteuning en hulp voor deze landen
met zoveel problemen en zorgen in die tijd.
Maar wat we zagen was iets heel anders.
Er waren een aantal geweldige reacties.
Een aantal landen kwamen helpen, vele ngo's en anderen, zoals bekend,
maar tegelijkertijd gebeurde het tegenovergestelde op vele plekken.
Paniek escaleerde en al snel werden deze landen
niet geholpen zoals nodig, maar juist geïsoleerd.
We zagen hoe commerciële vliegmaatschappijen deze landen invlogen,
en mensen die niet eens aan het virus waren blootgesteld,
mochten niet meer reizen.
Dit veroorzaakte niet alleen problemen voor deze landen,
maar ook voor de hulptroepen.
De organisaties die probeerden mensen te brengen
om te helpen de uitbraak te verhelpen,
kregen hun mensen niet in het vliegtuig,
ze kregen hen niet het land in om te helpen.
Van zo´n situatie, dames en heren,
maakt een virus als Ebola gebruik.
Wat we toen zagen, hadden we nog niet eerder gezien.
Het virus ging niet alleen door op plaatsen
waar men al besmet was, maar het begon te escaleren
en we zagen het aantal gevallen dat je hier ziet,
iets wat we nog nooit eerder zagen op zo'n grote schaal,
een exponentiële groei aan Ebolagevallen,
niet alleen in de reeds besmette regio's van deze landen,
maar zich ook verder verspreidend dieper deze landen in.
Dames en heren, dit was de meest zorgwekkende
internationale noodsituatie voor de volksgezondheid aller tijden.
Wat er toen met deze landen gebeurde,
zoals velen zagen op televisie en lazen in de kranten,
is dat het gezondheidsstelsel instortte onder het gewicht van de epidemie.
We zagen scholen sluiten, markten die niet meer open gingen,
het werkte niet meer zoals voorheen in deze landen.
We zagen onjuiste informatie en misvattingen rond gaan,
in gemeenschappen die nog ongeruster werden
over de situatie.
Men deinsde terug voor de mensen in die ruimtepakken,
zoals zij ze noemen, die kwamen om te helpen.
Toen verslechterde de situatie nog meer.
De landen moesten de noodtoestand uitroepen.
Grote groepen moesten in quarantaine in bepaalde regio's en opstand brak uit.
Het was een ontzettende angstaanjagende situatie.
Overal ter wereld begon men te vragen
of we Ebola ooit konden stoppen nu het zich zo verspreidde.
En ze vroegen zich af hoe goed we dit virus kennen.
De realiteit is dat we Ebola niet bijzonder goed kennen.
Het is een relatief nieuwe ziekte in de zin van wat we erover weten.
We kennen de ziekte pas 40 jaar,
sinds ze opdook in Centraal Afrika, in 1976.
Desondanks weten we veel dingen:
we weten dat dit virus allicht overleeft in een vleermuisras.
We weten dat het allicht in de menselijke populatie komt
als we in contact komen met een wild dier
dat is besmet met het virus en er allicht ziek van is.
We weten ook dat het virus verspreidt van mens tot mens
via besmette lichaamssappen.
En zoals jullie hebben gezien,
kennen we de gruwelijke ziekte die het in mensen veroorzaakt,
waar het ernstige koorts, diarree en overgeven veroorzaakt ,
en helaas, in 70 % van de gevallen of meer, de dood.
Dit is een erg gevaarlijke, slopende en dodelijke ziekte.
Hoewel we de ziekte nog niet erg lang kennen,
en we er nog niet alles over weten, weten we wel hoe we ze kunnen stoppen.
Er zijn 4 cruciale dingen om Ebola te stoppen.
Allereerst moeten de gemeenschappen deze ziekte begrijpen.
Ze moeten begrijpen hoe ze zich verspreidt en hoe ze wordt gestopt.
Dan moeten we systemen hebben die ieder geval kunnen opsporen,
ieder contact van dit geval,
en dan de ketting van besmetting nagaan zodat deze verbroken kan worden.
We moeten behandelcentra hebben, gespecialiseerde Ebola-behandelcentra,
waar werknemers beschermd worden
wanneer ze mensen ondersteunen die besmet zijn,
zodat ze de ziekte mogelijk overleven.
En voor hen die overlijden,
moet er een veilige en toch waardige manier van begraven zijn.
zodat er ook dan geen verspreiding optreed.
We weten dus hoe Ebola te stoppen is. Deze strategieën werken, dames en heren.
Het virus is gestopt in Nigeria door deze 4 strategieën
en door de mensen die ze toepassen natuurlijk.
Het werd gestopt in Senegal en ook in andere landen
die getroffen waren door dit virus tijdens deze uitbraak.
Er is geen twijfel over of deze strategieën werken.
De grote vraag was, dames en heren, of ze zouden werken
op deze schaal, in deze situatie, met zoveel getroffen landen
met de exponentiële groei die jullie zagen.
Dat was de grote vraag die we zo´n 2 of 3 maanden geleden hadden.
Nu kunnen we die vraag beantwoorden.
We kennen het antwoord dankzij de buitengewone inspanningen
van een geweldige groep ngo's, overheden, lokale leiders,
van V.N.-instanties en vele humanitaire en andere organisaties
die de strijd aangingen tegen Ebola in West Afrika.
Maar wat er daar gedaan moest worden was lichtelijk anders.
Deze landen namen de strategieën die ik u zojuist liet zien:
betrokkenheid van de gemeenschap, opsporing, contact achterhalen enz.,
en zetten deze op hun kop.
Er was zoveel ziekte, dat ze het anders benaderden.
Ze besloten om eerst de epidemie af te remmen,
door snel zo veel mogelijk bedden te maken in gespecialiseerde centra
als preventie tegen de verspreiding via besmette personen.
Ze zetten vlug vele begraaf-teams op
zodat ze snel en veilig met de dood omgingen.
en daarmee probeerden ze de uitbraak af te remmen
om daarna te zien of het gecontroleerd kon worden via de klassieke methoden
van gevallen opsporen en contacten achterhalen.
Toen ik zo´n 3 maanden geleden naar West Afrika ging,
zag ik daar iets buitengewoons.
Ik zag presidenten die zelf noodcentra tegen Ebola openden
zodat ze persoonlijk toezicht konden houden
op de toename in internationale ondersteuning om deze ziekte te stoppen.
We zagen militairen uit deze landen en van ver daar vandaan
komen om Ebola-behandelcentra te bouwen
waar zij die ziek waren geïsoleerd konden worden.
We zagen het Rode Kruis werken met partnerorganisaties ter plaatse
om de gemeenschappen de trainen zodat ze zelf hun doden
op een veilige en waardige manier konden begraven.
We zagen V.N.-organisaties en het Wereldvoedselprogramma
een enorme luchtbrug opzetten
die hulptroepen snel in iedere hoek van deze landen kon krijgen
om de strategieën te implementeren waar we het net over hadden.
Het meest indrukwekkende wat we zagen,
was het geweldige werk van de overheden
van de lokale leiders, met de gemeenschappen,
om zeker te zijn dat mensen begrepen wat deze ziekte was
en wat ze moesten doen om het te stoppen.
Als gevolg daarvan
zagen we iets waarvan we 2 of 3 maanden eerder nog niet wisten
of het al dan niet mogelijk was.
We zagen wat jullie nu zien in deze grafiek van 1 december,
toen we de balans opmaakten.
We zagen dat we zogezegd de curve konden ombuigen,
deze exponentiële groei konden veranderen,
en hoop konden geven op controle van deze uitbraak.
Om deze reden, dames en heren, is er nu geen enkele twijfel
dat we deze uitbraak in West Afrika kunnen inhalen en Ebola kunnen stoppen.
De grote vraag die velen nu stellen is,
zelfs wanneer ze deze curve zien, is:
"Wacht eens even, mooi dat je het afremt,
maar kan je het ook tot 0 terugbrengen?".
Die vraag is aan het begin al beantwoord,
toen ik vertelde over Lofa County in Liberia.
We vertelden hoe Lofa County de situatie heeft bereikt
dat zij al 8 weken geen Ebola hebben gezien.
Maar er zijn vergelijkbare verhalen uit andere landen.
Van Gueckedou in Guinea,
het eerste gebied waar het eerste geval gediagnostiseerd werd.
We hebben heel erg weinig gevallen gezien de afgelopen maanden,
en hier in Kenema, in Sierra Leone, ook een gebied in het epicentrum,
hebben we het virus al enkele weken niet gezien.
Duidelijk veel te vroeg om de overwinning te claimen,
maar bewijs, dames en heren,
dat men de ziekte niet alleen bijhoudt,
maar die ook terug kan dringen tot 0.
De uitdaging is nu, om dit op de vereiste schaal te doen
in deze drie landen, en dat is een gigantische uitdaging.
Want wanneer je zolang bezig bent, op deze schaal,
komen er twee andere bedreigingen bij het virus.
De eerste is zelfgenoegzaamheid,
het risico dat wanneer de ziektecurve begint te buigen,
de media focust op iets anders de wereld focust op iets anders.
Het andere risico is dat als je zo hard werkt voor zo lang,
en zo weinig slaapt in maanden,
mensen moe zijn, mensen uitgeput raken,
en dat risico bekruipt de hulptroepen.
Dames en heren, ik kom net terug uit West Afrika en ik kan je vertellen:
de mensen uit die landen, de leiders van die landen,
zijn niet zelfgenoegzaam.
Ze willen Ebola volledig uitbannen in hun landen.
Deze mensen zijn inderdaad moe maar ze zijn niet uitgeput.
Ze hebben energie, ze hebben moed,
ze hebben de kracht om dit af te handelen.
Wat ze nu nodig hebben, dames en heren,
is de onwrikbare ondersteuning van de internationale gemeenschap,
dat we hen bijstaan,
meer en betere support bieden nu, om de klus te klaren.
Want Ebola stoppen betekent de overhand te krijgen op het virus
en de jacht erop te beginnen.
Onthoud, dit virus, deze hele crisis eigenlijk, begon met één geval,
en zal eindigen met één geval.
Maar het zal alleen eindigen als die landen genoeg epidemiologen,
gezondheidswerkers, logistiek medewerkers en anderen hebben die meewerken
om ieder geval op te sporen en hun contacten na te gaan
om deze ziekte voor eens en voor altijd te stoppen.
Dames en heren, Ebola kan worden overwonnen.
We moeten dit verhaal nu doorvertellen aan de mensen die luisteren,
Leer ze wat het betekent om Ebola te overwinnen,
en belangrijker nog, we moeten pleiten bij mensen
die ons kunnen helpen om hulpmiddelen naar deze landen te brengen
om deze ziekte te overwinnen.
Er zijn veel mensen die zullen overleven en die zullen opbloeien,
mede dankzij wat jullie doen om Ebola te helpen verslaan.
Dank je wel.
(Applaus)
Kiedy kilka miesięcy temu zaproszono mnie do wygłoszenia tej prelekcji,
rozważaliśmy z organizatorami, jak go nazwać.
Braliśmy pod uwagę wiele tematów.
Ale nikt nie zaproponował tego.
[Pokonać ebolę]
Dwa miesiące temu
ebola wciąż gwałtownie się nasilała
i rozprzestrzeniała na coraz większe obszary.
Ludzie byli przerażeni i zaniepokojeni tą chorobą
na większą skalę niż kiedykolwiek wcześniej w historii współczesnej.
Jestem dziś tutaj i mogę opowiedzieć wam o zwalczaniu eboli,
dzięki ludziom, o których nigdy nie słyszeliście,
takim jak Peter Clement, doktor z Liberii pracujący w hrabstwie Lofa,
miejscu, o którym pewnie nigdy nie słyszeliście.
Hrabstwo Lofa jest istotne,
bo około pięciu miesięcy temu,
kiedy epidemia dopiero zaczynała się nasilać,
hrabstwo Lofa było jej epicentrum.
Lekarze Bez Granic i miejscowe lecznice
przyjmowały wtedy dziesiątki ludzi dziennie.
Pacjenci i społeczności były coraz bardziej przerażone chorobą
i jej skutkami dla rodzin,
społeczności, ich dzieci i krewnych.
Peterowi Clementowi przydzielono ciężką 12-godziną jazdę
z Monrowii, stolicy kraju, do hrabstwa Lofa,
gdzie miał pomagać w zwalczaniu epidemii.
Po przyjeździe Peter był świadkiem przerażenia, o którym wspomniałem.
Usiadł więc z miejscowymi wodzami i słuchał.
To, co usłyszał, było przygnębiające.
Wodzowie rozmawiali o wstrząsie i desperacji ludzi,
których dotknęła choroba.
Słyszał przygnębiające historie
nie tylko o wpływie eboli na pojedyncze osoby,
ale na całe rodziny i społeczności.
Przysłuchiwał się wodzom i usłyszał:
"Kiedy nasze dzieci są chore i umierające,
nie możemy ich nawet przytulić, choć bardzo byśmy chcieli.
Gdy giną nasi krewni,
nie możemy zająć się nimi, jak nakazuje tradycja.
Nie możemy obmyć ciał przed pochówkiem,
jak każą nasze zwyczaje".
Z tego powodu byli pełni obaw i niepokoju.
Zaczęło do nich docierać, że panuje epidemia.
Ludzie odwracali się od przybyłych pracowników służby zdrowia,
bohaterów, którzy przyjechali pomóc tamtejszej społeczności,
a nie mieli do niej wstępu.
Peter wytłumaczył to wodzom.
Słuchali. Zamienili się na chwilę rolami.
Peter wytłumaczył, czym jest ebola,
jak wpływa na społeczności
i jak zagraża naszemu człowieczeństwu.
Przez ebolę nie można przytulić swoich dzieci, gdy tego potrzebują.
Nie można pogrzebać zmarłych zgodnie z tradycją.
Trzeba zaufać ludziom w skafandrach kosmicznych, że zrobią to za nas.
To, co się później stało, było nadzwyczajne.
Miejscowa społeczność, pracownicy służby zdrowia i Peter
usiedli razem i ułożyli nowy plan kontrolowania eboli w hrabstwie Lofa.
Ta historia jest szczególnie istotna,
bo, hrabstwo Lofa znajdujące się w samym środku epidemii,
o której słyszycie i czytacie w gazetach,
którą oglądacie na ekranach telewizorów,
od prawie ośmiu tygodni nie zanotowało ani jednego przypadku eboli.
(Brawa)
To oczywiście nie znaczy, że nie ma już zagrożenia.
Wciąż istnieje ryzyko pojawienia się nowych przypadków.
Wniosek jest jednak taki, że ebolę da się pokonać.
To jest najważniejsze.
Nawet na taką skalę
i rozprzestrzeniającą się w tak zawrotnym tempie,
ebolę da się pokonać.
Tylko kiedy społeczności współpracują z pracownikami służby zdrowia,
można powstrzymać chorobę.
Jak ebola pojawiła się w hrabstwie Lofa?
By się tego dowiedzieć, musimy cofnąć się o 12 miesięcy, do początków epidemii.
Jak wielu z was wie, wirusa nie zidentyfikowano od razu.
Nie wykryto go przez pierwsze trzy czy cztery miesiące,
bo ebola nie jest chorobą Afryki Zachodniej.
To choroba Afryki Środkowej, oddalonej o prawie pół kontynentu.
Ludzie nie znali tej choroby.
Nie znali jej też pracownicy służby zdrowia.
Nie wiedzieli, z czym mają do czynienia.
A żeby skomplikować sprawę jeszcze bardziej,
wirus wywoływał symptom,
który nie był typowy dla tej choroby.
Dlatego nawet ci, którzy znali ebolę, nie rozpoznali jej.
Dlatego tak późno ją zidentyfikowano.
Ale wbrew przekonaniu niektórych,
kiedy tylko wykryto wirusa, natychmiast napłynęła pomoc.
Lekarze Bez Granic szybko założyli w tym rejonie ośrodki leczenia eboli.
Światowa Organizacja Zdrowia i partnerzy
wysłali w przeciągu następnych dwóch miesięcy setki ludzi,
by pomóc w śledzeniu wirusa.
Problem w tym,
że ten wirus eboli za bardzo się już rozprzestrzenił.
Przewyższył też ilość i zasięg działań,
przeprowadzonych dotąd względem eboli.
W sześć miesięcy nie tylko Gwinea,
ale też Sierra Leone i Liberia zostały zarażone.
W miarę rozprzestrzeniania się wirusa na nowe tereny, liczby wzrastały.
Teraz nie tylko setki ludzi zaraziły się
i umierały z powodu choroby,
ale też pierwsi ratownicy,
pracownicy służby zdrowia,
którzy przybyli na pomoc,
dziesiątkami zarażali się i umierali.
Prezydenci tych krajów zdawali sobie sprawę z sytuacji.
Spotkali się i zgodzili na współpracę.
Założyli punkt kryzysowy w Conakry,
by wspólnie powstrzymać chorobę
i wprowadzić w życie wspomniane strategie.
Potem zdarzyło się coś, co jeszcze nigdy nie miało miejsca.
Wirus lub osoba nim zarażona
znalazł się w samolocie i poleciał do innego kraju.
Po raz pierwszy zaobserwowaliśmy,
że wirus pojawił się znowu w innym odległym kraju.
Tym razem była to Nigeria, tętniąca życiem metropolia Lagos,
zamieszkana przez 21 milionów ludzi.
Wirus przeniósł się do nowego środowiska.
Jak można było przypuszczać, wzniesiono międzynarodowy alarm.
Sprawa wagi międzynarodowej, jakiej nie było od wielu lat,
spowodowana przez taką chorobę.
Światowa Organizacja Zdrowia natychmiast zwołała zespół ekspertów,
przyjrzała się sytuacji i ogłosiła międzynarodowy stan wyjątkowy.
Mieli nadzieję, że spowoduje to napływ
pomocy międzynarodowej dla krajów,
które były w tamtym czasie w niezwykle ciężkim położeniu.
Skutek w wielu miejscach był jednak inny.
Kraje nie pozostały bez wsparcia.
Z pomocą przybyło wiele państw i organizacji pozarządowych,
ale też wielu odwróciło się od zarażonych krajów.
W miarę narastającej paniki
wiele krajów przestało otrzymywać wystarczające wsparcie
i coraz bardziej się izolowało.
Linie lotnicze wstrzymały loty
i nawet ci, którzy nie mieli styczności z wirusem
nie mogli już podróżować.
Ucierpiały na tym nie tylko wspomniane kraje,
ale też zagraniczna pomoc.
Organizacje, które wysyłały ludzi
do pomocy w zwalczaniu choroby,
nie mogły użyć samolotów,
nie mogły przewieźć ich do krajów, w których mieli pracować.
W takiej sytuacji wirus
taki jak ebola ma przewagę.
Później znów stało się coś niespotykanego.
Wirus pozostał nie tylko w zarażonych regionach,
ale zaczął się rozprzestrzeniać
i mieliśmy przed oczami wyniki,
jakich nigdy wcześniej nie zaobserwowaliśmy.
Gwałtowny wzrost przypadków eboli
w regionach wcześniej zarażonych
oraz w odległych regionach tych krajów.
To był jeden z najbardziej niepokojących
międzynarodowych kryzysów zdrowotnych, jakie kiedykolwiek widzieliśmy.
Następnie,
jak wielu z was widziało w telewizji lub czytało w gazetach,
służba zdrowia załamała się pod wagą epidemii.
Zaczęto zamykać szkoły, rynki nie działały poprawnie,
kraje przestały dobrze funkcjonować.
Domysły i plotki szerzyły się coraz szybciej,
a społeczności były coraz bardziej zaniepokojone
zaistniałą sytuacją.
Ludzie zaczęli odsuwać się od tych w skafandrach kosmicznych,
którzy przyjechali im pomóc.
Sytuacja jeszcze bardziej się pogorszyła.
Kraje musiały ogłosić stan wyjątkowy.
W niektórych regionach ludność poddano kwarantannie, wybuchły rozruchy.
Ludzie byli przerażeni.
Dookoła świata zaczęto zadawać sobie pytanie:
Czy można powstrzymać tak rozprzestrzeniającą się ebolę?
Zaczęto pytać: Jak dobrze znamy wirusa?
Prawda jest taka, że nie wiemy dużo o eboli.
Jest to względnie nowa choroba.
Znamy ją tylko od 40 lat,
od kiedy pojawiła się po raz pierwszy w Afryce Środkowej w 1976 roku.
Poza tym wiemy parę innych rzeczy.
Wiemy, że wirus prawdopodobnie żyje w pewnej odmianie nietoperza.
Prawdopodobnie przenosi się na ludzi,
kiedy wejdą w kontakt z zarażonym zwierzęciem.
Wirus przenosi się wśród ludzi przez kontakt
z zainfekowanymi płynami ustrojowymi.
Jak widzieliście,
znamy też przerażającą chorobę, którą ten wirus wywołuje u ludzi.
Wywołuje gorączkę, biegunkę, wymioty
i niestety w ponad 70% śmierć zarażonego.
To niebezpieczna, osłabiająca i śmiertelna choroba.
Mimo że krótko znamy ebolę,
i wciąż nie wiemy o niej wszystkiego, wiemy jak ją powstrzymać.
Istnieją cztery niezbędne kroki do powstrzymania eboli.
Po pierwsze, ludzie muszą wiedzieć, z czym mają do czynienia.
Jak przenosi się choroba i jak jej nie rozprzestrzeniać.
Następnie, potrzebujemy systemu wyłapującego wszystkich chorych
oraz wszystkie ich kontakty
i śledzącego szlaki przenoszenia choroby, żeby móc je zablokować.
Potrzebujemy ośrodków medycznych wyspecjalizowanych w leczeniu eboli,
które zagwarantują pracownikom ochronę
przed zainfekowaniem
podczas pracy z zarażonymi pacjentami.
Jeśli chodzi o zmarłych w wyniku choroby,
musimy zapewnić im bezpieczne, a zarazem godne miejsca pochówku,
żeby uniknąć dalszego rozprzestrzeniania się wirusa.
Wiemy, jak powstrzymać ebolę. Te kroki naprawdę działają.
Wirusa w Nigerii powstrzymano dzięki tym czterem krokom
i dzięki ludziom, którzy wprowadzali je w życie.
Udało się w Senegalu i innych krajach,
dotkniętych wybuchem epidemii.
Nie ma wątpliwości, że te kroki działają.
Pytanie brzmiało, czy te strategie zadziałałyby
na taką wielką skalę, z tyloma zainfekowanymi krajami
i przy tak gwałtownym rozwoju.
Zadawaliśmy je sobie jeszcze dwa czy trzy miesiące temu.
Dziś znamy odpowiedź.
Znamy ją dzięki niezwykłej pracy
niesamowitych organizacji pozarządowych, rządów oraz miejscowych władz,
oddziałów ONZ oraz wielu organizacji humanitarnych i nie tylko,
które dołączyły do walki z ebolą w Afryce Zachodniej.
W tym wypadku należało podjąć inne kroki.
Te kraje wykorzystały przedstawione przeze mnie strategie;
rozeznanie, zlokalizowanie zarażonych przypadków, śledzenie wirusa, itd.
i wywróciły je do góry nogami.
Choroba miała taki zasięg, że zabrano się za nią z innej strony.
Postanowiono spowolnić epidemię
przez zapewnienie jak największej ilości łóżek w specjalnych klinikach,
aby zapobiec dalszemu rozprzestrzenianiu się choroby.
Szybko stworzono zespoły grabarzy,
żeby bezpiecznie grzebać zmarłych.
Tak próbowano spowolnić epidemię,
żeby później użyć klasycznych metod,
czyli lokalizowania chorych i śledzenia wirusa.
Trzy miesiące temu w Afryce Zachodniej
byłem świadkiem czegoś niesamowitego.
Prezydenci sami otwierali ośrodki działania kryzysowego przeciw eboli,
żeby osobiście koordynować i nadzorować
napływ międzynarodowej pomocy do walki z epidemią.
Wojska narodowe i międzynarodowe
pomagały budować ośrodki leczenia eboli,
żeby oddzielić zdrowych od zarażonych.
Czerwony Krzyż i partnerzy
szkolili mieszkańców, jak grzebać zmarłych w bezpieczny
i godny sposób.
Agendy ONZ, w tym Światowy Program Żywnościowy,
stworzyły ogromny most powietrzny,
żeby szybko transportować ludzi i produkty do każdego zakątka kraju,
wdrażając omawiane tu strategie.
Najbardziej imponujące
były działania rządów i władz tych krajów,
by wytłumaczyć ludziom, na czym polega ebola,
wyjaśnić, co zrobić, by ją powstrzymać.
W rezultacie
odkryliśmy coś, co jeszcze dwa czy trzy miesiące wcześniej
pozostawało w strefie domysłów.
Możecie to zobaczyć na tym grafie,
który obrazuje dane z 1. grudnia.
Okazało się, że możemy zagiąć ten łuk,
modulować gwałtowny wzrost
i przywrócić nadzieję na opanowanie epidemii.
Dlatego nie ma już wątpliwości,
że można pokonać ebolę w Afryce Zachodniej.
Jednak wiele osób wciąż zadaje jedno pytanie.
Nawet, gdy pokazujemy im ten łuk, mówią:
"Możecie spowolnić epidemię,
ale czy możecie doprowadzić ją do zera?".
Odpowiedziałem na to pytanie już na początku tej prelekcji,
mówiąc o hrabstwie Lofa w Liberii.
Opowiedziałem, jak hrabstwu Lofa udało się
nie zanotować żadnego przypadku eboli przez osiem tygodni.
W innych krajach było podobnie.
W Gueckedou w Gwinei,
gdzie zdiagnozowano pierwszy przypadek choroby,
było w ostatnich miesiącach tylko parę przypadków zachorowań.
W Kenema w Sierra Leone, w kolejnym epicentrum,
nie zaobserwowano wirusa już od kilku tygodni.
Oczywiście jeszcze zbyt wcześnie, by ogłaszać zwycięstwo,
ale mamy dowody,
że tę chorobę można nie tylko spowolnić,
ale zupełnie zwalczyć.
Wyzwaniem jest akcja na tak dużą skalę,
w tych trzech krajach.
Pracując nad czymś tak długo i na tak dużą skalę,
pojawiają się dwa nowe zagrożenia.
Pierwsze z nich, to spoczęcie na laurach.
Ryzyko, że, kiedy spada liczba zachorowań,
media i świat skierują uwagę gdzieś indziej.
Spoczęcie na laurach zawsze jest ryzykowne.
Kolejnym zagrożeniem jest zmęczenie.
Gdy długo ciężko się nad czymś pracuje, miesiącami śpi tylko po kilka godzin,
człowiek robi się bardzo zmęczony.
Wtedy wkradają się nowe zagrożenia.
Właśnie wróciłem z Afryki Zachodniej i mogę was zapewnić,
że tamtejsza ludność i władze
nie spoczęły na laurach.
Chcą wyeliminować ebolę.
Są zmęczeni, ale jeszcze nie wyczerpani.
Mają energię, odwagę i siłę,
by skończyć, to co zaczęli.
To, czego teraz potrzebują,
to wsparcie społeczności międzynarodowej.
Potrzebują,
by ktoś dodał im odwagi i pomógł ukończyć to ciężkie zadanie.
Zatrzymanie eboli wymaga odwrócenia ról
i rozpoczęcia ścigania wirusa.
Cała ta epidemia zaczęła się od pojedynczego przypadku
i zakończy się pojedynczym przypadkiem.
Ale zakończy się, tylko jeśli kraje będą miały dostateczną ilość epidemiologów,
pracowników służby zdrowia, logistyków oraz innych współpracowników,
aby wykryć wszystkie przypadki zarażenia oraz osoby w kontakcie z wirusem
i upewnić się, że choroba została całkowicie powstrzymana.
Ebolę da się pokonać.
Zapamiętajcie tę historię i przekazujcie ją dalej,
uczcie innych, jak pokonać ebolę.
Przede wszystkim, bądźcie orędownikami tej sprawy
i pomagajcie nam zdobyć zasoby oraz sprzęt dla tych krajów,
by móc pokonać tę chorobę.
Wielu w tych krajach może przeżyć i dalej się rozwijać,
dzięki waszemu wsparciu w walce z ebolą.
Dziękuję.
(Brawa)
Quando, há uns meses, fui convidado para fazer esta palestra,
discutimos uma série de títulos com os organizadores
e apareceram uma quantidade de diferentes temas.
Mas ninguém sugeriu este.
[Vencer o Ébola]
A razão para isso é que, há dois meses,
o Ébola estava a aumentar exponencialmente
e a espalhar-se por áreas geográficas mais alargadas do que jamais se vira.
O mundo estava aterrorizado, preocupado e alarmado com esta doença
duma forma como nunca se vira na História moderna.
Mas hoje, posso estar aqui a falar em vencer o Ébola
graças a pessoas de que vocês nunca ouviram falar.
Como Peter Clement, um médico liberiano que trabalha no Condado de Lofa,
um local na Libéria, de que provavelmente vocês nunca ouviram falar.
O Condado de Lofa é muito importante
porque, há cerca de cinco meses,
quando a epidemia estava a começar a aumentar,
o Condado de Lofa estava mesmo no centro, no epicentro desta epidemia.
Nessa altura, os Médicos Sem Fronteiras, e o centro de tratamento ali
viam dezenas de doentes todos os dias.
Esses doentes, essas comunidades estavam cada vez mais assustadas
com esta doença, à medida que o tempo passava,
e com o que ela estava a fazer às suas famílias,
às suas comunidades, aos seus filhos, aos seus parentes.
Peter Clement foi obrigado a conduzir por uma estrada difícil, durante 12 horas,
de Monróvia, a capital, até ao Condado de Lofa,
para tentar ajudar a controlar a epidemia em progressão.
Quando lá chegou, Peter encontrou o terror que há pouco referi.
Reuniu com os chefes locais e ouviu-os.
Ouviu coisas de partir o coração.
Ouviu contar a devastação e o desespero
das pessoas afetadas por esta doença.
Ouviu contar histórias de partir o coração
sobre os horrores que o Ébola fazia às pessoas
e também o que fazia às famílias e o que fazia às comunidades.
Ouviu os chefes locais e o que eles lhe disseram:
"Quando os nossos filhos estão doentes, estão a morrer,
"não podemos pegar-lhes, numa altura em que queremos estar mais perto deles.
"Quando os nossos parentes morrem,
"não podemos tomar conta deles conforme exige a nossa tradição.
"Não podemos lavar os corpos para os sepultar
"conforme exigem as nossas comunidades e os nossos rituais".
Por causa disso, estavam profundamente perturbados e alarmados
e toda a epidemia se desenrolava em frente deles.
As pessoas viravam-se para os profissionais de saúde,
os heróis que tinham chegado para tentar salvar a comunidade,
mas não podiam chegar ao pé deles.
Quando Peter explicou aos chefes, os chefes escutaram-no.
As coisas inverteram-se.
Peter explicou o que era o Ébola. Explicou o que era a doença.
Explicou o que ela fazia às suas comunidades.
Explicou que o Ébola ameaçava tudo o que nos torna humanos.
"Com o Ébola não podem pegar nos vossos filhos
"como é habitual numa situação destas.
"Não podem sepultar os vossos mortos como gostariam.
"Têm que confiar nas pessoas, com estes fatos espaciais, para isso".
O que aconteceu então, foi muito extraordinário:
A comunidade, os profissionais de saúde e Peter reuniram-se
e traçaram um novo plano para controlar o Ébola no Condado de Lofa.
Esta história é muito importante,
porque hoje, este condado, que está mesmo no centro da epidemia
— como têm visto nos jornais,
como têm visto nos ecrãs da televisão —
no Condado de Lofa há quase oito semanas que não há um único caso de Ébola.
(Aplausos)
Isso não significa, obviamente, que o trabalho esteja feito.
Ainda existe um enorme risco de aparecerem mais casos.
Mas o que nos ensina é que o Ébola pode ser vencido.
É o principal.
Mesmo a esta escala,
mesmo com o rápido crescimento a que assistimos neste ambiente,
sabemos hoje que o Ébola pode ser vencido.
Quando as comunidades se reúnem com os socorristas e trabalham em conjunto,
esta doença pode ser travada.
Mas afinal como terminou o Ébola no Condado de Lofa?
Para saber isso, temos que recuar 12 meses,
até ao início desta epidemia.
Como vocês devem saber, este vírus não foi detetado,
iludiu a deteção durante três ou quatro meses, quando começou.
Isso porque não é uma doença da África Ocidental,
é uma doença da África Central, a meio continente de distância.
Esta doença nunca tinha sido vista,
os profissionais de saúde nunca tinham visto esta doença.
Não sabiam com o que estavam a lidar
e, para complicar ainda mais as coisas,
o vírus provocava um sintoma, um tipo de apresentação
que não era típico da doença.
Portanto, as pessoas que conheciam o Ébola não reconheciam a doença.
Por essa razão, iludiu a deteção durante algum tempo.
Mas, ao contrário da crença pública,
depois de o vírus ter sido detetado, houve um rápido avanço no apoio.
Os MSF instalaram um centro de tratamento do Ébola na área.
A Organização Mundial da Saúde e os parceiros que trabalham com ela
disponibilizaram centenas de pessoas nos dois meses seguintes
para ajudarem a detetar o vírus.
O problema é que, nessa altura, este vírus
bem conhecido hoje como Ébola, espalhara-se demasiado.
Já tinha ultrapassado o que foi uma das maiores respostas
que foram montadas até aqui a um surto de Ébola.
Em meados do ano, estavam infetadas,
além da Nova Guiné, a Serra Leoa e a Libéria.
À medida que o vírus se espalhava geograficamente, os números aumentavam
e nessa altura não havia apenas centenas de pessoas infetadas
e a morrer com a doença
mas, igualmente importante, os ajudantes da linha da frente,
as pessoas que tinham acorrido para ajudar,
os profissionais da saúde, os outros ajudantes,
também adoeceram e morriam às dezenas.
Os presidentes desses países reconheceram a emergência.
Reuniram-se e acordaram numa ação comum.
Montaram um centro de operações de emergência conjunto em Conacri
para trabalharem em conjunto para acabar com a doença e fazerem-na parar,
para implementarem as estratégias de que falámos.
O que aconteceu foi uma coisa que nunca tinha sido vista antes com o Ébola.
O vírus, ou alguém doente com o vírus,
embarcou num avião, voou para outro país
e, pela primeira vez,
vimos o vírus aparecer num país distante.
Desta vez foi na Nigéria, na populosa metrópole de Lagos,
com 21 milhões de pessoas.
O vírus apareceu neste ambiente.
Como é fácil de perceber, houve um alarme internacional,
uma preocupação internacional a uma escala que não se tinha visto nos últimos anos,
provocada por uma doença como esta.
A Organização Mundial de Saúde convocou imediatamente um painel de especialistas,
analisou a situação, declarou emergência internacional
Ao fazê-lo, a expetativa era que haveria um enorme contributo
de ajuda internacional para ajudar estes países
que estavam em grande dificuldade e aflição naquela altura.
Mas o que vimos foi uma coisa muito diferente.
Em parte, houve uma enorme resposta.
Uma série de países apareceu para ajudar — muitas ONGs e outras, como sabem —
mas, ao mesmo tempo, aconteceu o oposto em muitos locais.
O alarme disparou e, em breve,
esses países encontraram-se cada vez mais isolados
sem receber o apoio de que precisavam.
Vimos que as companhias de aviação deixaram de fazer voos para esses países
e as pessoas que nem sequer tinham sido expostas ao vírus
foram impedidas de viajar.
Obviamente, isso causou problemas para os próprios países,
mas também prejudicou a resposta.
As organizações que estavam a tentar recrutar pessoas
para os ajudarem a responder ao surto,
não podiam metê-las em aviões,
não podiam levá-las para os países para poderem ajudar.
Numa situação destas,
um vírus como o Ébola fica a ganhar.
Então assistiu-se a uma coisa nunca vista.
Este vírus continuou nos locais
onde as pessoas já tinham sido infetadas, também começou a aumentar
e assistimos ao número de baixas que aqui veem,
uma coisa nunca vista a esta escala,
um aumento exponencial de casos de Ébola,
não só nestes países ou nas áreas já infetadas nestes países,
mas também espalhando-se cada vez mais nestes países.
Esta foi uma das emergências internacionais
de saúde pública mais preocupantes que já vimos,
O que aconteceu nestes países, nessa altura,
— muitos de vocês viram na televisão, ou leram nos jornais —
vimos o sistema de saúde a entrar em colapso sob o peso desta epidemia.
Vimos as escolas a fechar, os mercados a não abrir,
deixaram de funcionar da forma que deviam nestes países,
a desinformação e os mal-entendidos começaram a espalhar-se
cada vez mais depressa pelas comunidades,
que ainda ficaram mais alarmadas com a situação.
Começaram a isolar-se das pessoas que viam com fatos espaciais,
— como lhes chamam — que tinham vindo ajudá-los.
Depois a situação ainda se deteriorou mais.
Os países tiveram que declarar o estado de emergência.
Muitas populações tiveram que ficar de quarentena nalgumas áreas
e surgiram motins.
Foi uma situação muito, muito terrível.
Em todo o mundo, muita gente começou a perguntar:
"Podemos deter o Ébola quando ele começa a espalhar-se desta maneira?"
Começaram a perguntar: "Até que ponto conhecemos este vírus?"
Na verdade, não conhecemos muito bem o Ébola.
É uma doença relativamente moderna, em termos do que sabemos sobre ela.
Só conhecemos esta doença há 40 anos,
desde que apareceu pela primeira vez na África Central, em 1976.
Apesar disso, sabemos muitas coisas:
Sabemos que este vírus provavelmente sobrevive num tipo de morcego.
Sabemos que, provavelmente, entra numa população humana
quando entramos em contacto com um animal bravio
que foi infetado pelo vírus e provavelmente está doente.
Sabemos que o vírus se espalha de pessoa para pessoa,
através da contaminação por fluidos corporais.
E, como viram,
conhecemos a terrível doença que provoca nos seres humanos.
Esta doença causa febres altas, diarreia, vómitos
e, infelizmente, em 70% dos casos, ou mais ainda, a morte.
É uma doença muito perigosa, debilitante e mortal.
Apesar do facto de só conhecermos esta doença há pouco tempo
e de não sabermos tudo sobre ela,
sabemos como fazer parar esta doença.
Há quatro coisas que são fundamentais para deter o Ébola.
Primeiro e acima de tudo, as comunidades têm que perceber esta doença
têm que perceber como ela se espalha e como detê-la.
Temos que ter sistemas que possam detetar cada caso,
cada contacto com esses casos
e seguir as cadeias de transmissão para podermos deter o contágio.
Temos que ter centros de tratamento, especializados no tratamento do Ébola,
em que os trabalhadores possam estar protegidos
quando tentam dar apoio às pessoas infetadas
para que elas sobrevivam à doença.
E para os que morrerem,
temos que garantir que há um processo de sepultura seguro, mas digno,
para que não haja contaminação também nessa altura.
Portanto, conhecemos como deter o Ébola e essas estratégias funcionam.
O vírus foi detido na Nigéria com estas quatro estratégias
e com as pessoas que, obviamente, as implementaram.
Foi detido no Senegal, onde se espalhara, e também noutros países
que foram afetados por este vírus, neste surto.
Portanto, o problema não é se estas estratégias resultam.
A grande questão foi se essas estratégias podiam funcionar a esta escala,
nesta situação, com tantos países afetados
com o tipo de crescimento exponencial que viram.
Foi essa a grande questão que enfrentámos há dois ou três meses.
Hoje sabemos a resposta para essa questão.
Sabemos a resposta por causa do trabalho extraordinário
dum grupo incrível de ONGs, de governos, de líderes locais,
de organizações das NU e de muitas outras organizações humanitárias
que apareceram e se juntaram à luta para deter o Ébola na África Ocidental.
Mas o que teve que ser ali feito foi um pouco diferente
Esses países adotaram as estratégias que vos mostrei:
o envolvimento da comunidade, a procura de casos,
a despistagem de contactos, etc. e adaptaram-nas
A doença estava tão espalhada, que fizeram uma abordagem diferente.
Decidiram que iam tentar abrandar a epidemia
arranjando o maior número possível de camas em centros de tratamento especializados
para impedir que os infetados espalhassem a doença.
Montaram rapidamente muitas equipas de coveiros
para poderem lidar com os mortos com segurança.
Com isso, iam tentar abrandar o surto
e ver se podiam depois controlá-lo usando a abordagem clássica
de procura de casos e despistagem de contactos.
Quando há três meses eu fui para a África Ocidental
e ali cheguei, vi uma coisa extraordinária.
Vi presidentes a abrir pessoalmente
centros de operações de emergência contra o Ébola
para poderem coordenar pessoalmente, supervisionarem e apoiarem
o fluxo de apoio internacional para tentar parar a doença.
Vi militares desses países e de locais afastados
acorrer para ajudar a construir centros de tratamento do Ébola
que podiam ser usados para isolar os que estavam doentes.
Vi o movimento da Cruz Vermelha
a trabalhar com as agências suas parceiras no terreno,
a ajudar a treinar a comunidade
para que pudessem enterrar os seus mortos
com segurança e dum modo digno.
Vi organizações das NU, do World Food Program,
montar uma enorme ponte aérea
para transportar rapidamente os voluntários de todos os cantos,
para poderem implementar as estratégias de que já falámos.
O que vimos, o que provavelmente foi o mais impressionante
foi o trabalho incrível dos governos,
dos líderes desses países, com as comunidades,
para tentar que as pessoas entendessem esta doença,
as coisas extraordinárias que tinham que fazer para deter o Ébola.
Em consequência disso,
vimos uma coisa que, dois ou três meses antes,
não sabíamos se seria possível ou não.
Vimos o que vocês veem aqui neste gráfico,
quando fizemos o ponto da situação em 1 de dezembro.
Vimos que podíamos reduzir a curva, por assim dizer,
alterar este crescimento exponencial
e repor a esperança na capacidade de controlar este surto.
Por essa razão, neste momento não há a menor dúvida
de que podemos deter este surto na África Ocidental e vencer o Ébola.
Mas a grande questão que muita gente coloca
mesmo quando veem esta curva, dizem:
"Espere aí um momento, é ótimo que possam abrandá-la
"mas podem reduzi-la a zero?"
Já respondemos a essa pergunta no início desta palestra,
quando falei sobre o Condado de Lofa na Libéria.
Contei a história de como o Condado de Lofa encarou a situação
e onde já não veem o Ébola há oito semanas.
Mas também há histórias semelhantes noutros países,
desde Gueckedou, na Guiné.
a primeira área em que foi diagnosticado o primeiro caso.
Temos visto pouquíssimos casos nos últimos meses,
e aqui em Kenema, na Serra Leoa, outra área no epicentro,
já não vemos o vírus há muitas semanas.
Claro que é cedo demais para cantar vitória,
mas todos os indícios
são de que a resposta controlou a doença
e também que a doença pode ser reduzida a zero.
O desafio agora é fazer o mesmo, à escala necessária, nestes três países
e isso é um desafio enorme.
Porque, quando estamos metidos numa coisa durante todo este tempo, a esta escala,
aparecem duas outras grandes ameaças juntamente com o vírus.
A primeira é a da complacência,
o risco de que, quando esta curva da doença começa a diminuir,
os "media" olham para outro lado, o mundo olha para outro lado.
A complacência é sempre um risco.
O outro risco é que, quando trabalhamos tanto durante tanto tempo,
e dormimos tão poucas horas nos últimos meses,
as pessoas ficam cansadas, as pessoas ficam fatigadas
e estes novos riscos começam a insinuar-se.
Posso dizer-vos que acabei de chegar da África Ocidental.
As pessoas desses países, os líderes desses países,
não são complacentes.
Querem reduzir o Ébola a zero nos seus países.
Essas pessoas, sim, estão cansadas, mas não estão fatigadas.
Têm uma energia, têm uma coragem,
têm uma força para acabar com isto.
Do que eles precisam, nesta altura,
é do apoio intransigente da comunidade internacional,
do apoio ao lado deles,
de aumentarem e receberem mais apoio nesta altura, para acabar o trabalho.
Porque acabar já com o Ébola significa inverter a situação deste vírus
e começar a persegui-lo.
Lembrem-se, este vírus, toda esta crise, começou com um só caso
e há de acabar com um só caso.
Mas só terminará se esses países tiverem epidemiologistas suficientes,
trabalhadores de saúde suficientes, logísticos suficientes
e outras pessoas a trabalharem com eles
capazes de encontrar cada um desses casos, despistarem os contactos
e garantirem que esta doença pare duma vez por todas.
O Ébola pode ser vencido.
Ora bem, é preciso que vocês contem esta história às pessoas
e lhes ensinem o que significa vencer o Ébola,
Mais importante ainda, precisamos de insistir com as pessoas
que nos podem ajudar a levar os recursos necessários a esses países
para vencer esta doença.
Há muito gente que vai sobreviver e vai lutar
em parte por causa do que vocês fizerem para ajudar a vencer o Ébola.
Obrigado.
(Aplausos)
Há dois meses, quando fui convidado para dar essa palestra,
eu e os organizadores debatemos sobre possíveis títulos
e várias opções foram sugeridas e discutidas.
Mas não essa [Derrotando o Ebola]
e o motivo é que há dois meses
o Ebola crescia exponencialmente,
se espalhando por áreas geográficas maiores que nunca,
e todos estavam aterrorizados, preocupados e alarmados
com essa doença, como há muito tempo não acontecia.
Mas hoje eu posso vir aqui e falar sobre derrotar o Ebola,
graças a pessoas que vocês nem sabem que existem,
como Peter Clement, um médico liberiano que trabalha em Lofa County,
uma região da Libéria de que muitos nunca ouviram falar.
O que torna Lofa County tão importante
é que há cinco meses,
quando a epidemia estava apenas começando a se espalhar,
Lofa County estava bem no meio, no epicentro da epidemia.
Naquela ocasião, o MSF e seu centro de tratamento local
estavam atendendo dezenas de pacientes por dia,
e esses pacientes, essas comunidades, estavam cada vez mais apavorados
com a doença e com as consequências para suas famílias,
para a comunidade, crianças e parentes.
Foi quando escolheram Peter Clement para dirigir 12 horas pela estrada acidentada
que liga Monrovia, a capital, a Lofa County,
para tentar ajudar a controlar a escalada da epidemia no local.
Ao chegar lá, ele encontrou o terror que acabei de mencionar.
Então, ele conversou com os líderes locais e escutou o que tinham a dizer.
E o que ele escutou foi desolador.
Ele ficou sabendo da devastação e do desespero
das pessoas afetadas pela doença.
Ouviu histórias angustiantes
sobre como o Ebola estava prejudicando não só as pessoas,
mas também as famílias e as comunidades.
Ele escutou os líderes locais, e eles disseram:
"Quando nossos filhos estão doentes, quando estão morrendo,
não podemos abraçá-los no momento em que mais queremos estar perto.
Quando nossos parentes morrem, não podemos seguir nossas tradições.
Não podemos lavar os corpos para enterrá-los
da forma como nossas comunidades e rituais exigem."
Por esse motivo, eles estavam extremamente confusos e assustados
enquanto a epidemia se alastrava diante de seus olhos.
O povo estava se voltando contra os agentes de saúde,
os heróis que tinham vindo para tentar salvar a comunidade,
para trabalhar junto com a comunidade, mas que estavam inacessíveis.
Depois foi a vez de Peter falar aos líderes.
Os líderes escutaram, e eles trocaram de lugar.
Peter falou sobre o Ebola. Explicou o que era a doença.
Explicou como ela afetava as comunidades.
E explicou que o Ebola ameaça tudo que nos torna humanos.
O Ebola não deixa você abraçar seus filhos como faria nessa situação.
Você não pode enterrar os mortos como gostaria.
É preciso confiar que as pessoas em trajes espaciais farão isso por você.
Senhoras e senhores, o resultado foi extraordinário:
a comunidade, os agentes de saúde e Peter se reuniram
e elaboraram um novo plano para controlar o Ebola em Lofa County.
E essa história é tão importante, senhoras e senhores,
porque hoje, essa região que está no epicentro da epidemia
-- como vocês têm acompanhado, têm lido nos jornais,
têm visto na TV --
hoje Lofa County está há quase oito semanas sem registrar um caso de Ebola.
(Aplausos)
Obviamente, isso não significa o fim do trabalho.
Ainda há um grande risco de surgimento de novos casos.
Mas isso nos mostra que o Ebola pode ser derrotado.
Isso é fundamental.
Mesmo nessa escala,
mesmo com o crescimento acelerado visto na região,
sabemos que o Ebola pode ser derrotado.
A união entre comunidades e agentes de saúde, trabalhando juntos,
é o que pode eliminar essa doença.
Mas primeiramente, como o Ebola surgiu em Lofa County?
Para explicar, voltaremos 12 meses, para o início da epidemia.
Como a maioria já sabe, o vírus demorou a ser detectado,
permaneceu não identificado por três ou quatro meses no início.
O motivo é que essa não é uma doença da Áfica Ocidental,
é uma doença da África Central, que fica no meio do continente.
O povo nunca tinha visto a doença antes;
os agentes de saúde nunca tinham visto a doença.
Eles não sabiam com o que estavam lidando,
e para complicar ainda mais,
o próprio vírus causava um sintoma, uma forma de apresentação
que não era comum.
As pessoas não reconheciam o Ebola, mesmo quem já o conhecia.
Por isso, ele passou algum tempo sem ser detectado.
Mas ao contrário do que a opinião pública acredita hoje em dia,
assim que o vírus foi detectado, houve uma rápida mobilização de apoio.
O MSF prontamente montou um centro de tratamento do Ebola na região.
A Organização Mundial de Saúde e seus parceiros
enviaram centenas de pessoas nos dois meses que se seguiram
para ajudar a rastrear o vírus.
O problema é que a essa altura,
o vírus que hoje sabemos ser o Ebola já havia se alastrado,
e consumido os recursos de uma das maiores ações de apoio
já organizadas para conter um surto do Ebola.
No meio do ano, não apenas a Guiné,
mas também Serra Leoa e a Libéria já haviam registrado casos.
Enquanto o vírus se espalhava geograficamente, os números cresciam
e agora, além das centenas de pessoas infectadas
e morrendo da doença,
os profissionais da linha de frente,
as pessoas que tinham ido tentar ajudar,
os agentes de saúde e outros trabalhadores
também estavam adoecendo em número elevado.
Os presidentes desses países reconheceram a emergência.
Eles se reuniram, concordaram em unir forças,
e criaram um centro de operações conjuntas em Conakry,
visando a trabalhar em conjunto para conter e eliminar a doença,
e para implementar as estratégias que mencionamos.
Foi então que aconteceu algo que nunca havia acontecido com o Ebola.
O vírus, ou alguém infectado,
embarcou em um avião, viajou para outro país,
e pela primeira vez, vimos o vírus se manifestar novamente
em um país distante da área afetada.
Foi na Nigéria, na populosa metrópole de Lagos,
com 21 milhões de pessoas.
Agora o vírus estava naquele ambiente.
E como vocês podem adivinhar, soou o alarme internacional,
gerando interesse internacional como há muito não víamos
em decorrência de uma doença como essa.
A OMS reuniu imediatamente um painel de especialistas,
analisou a situação e a declarou uma emergência internacional.
Ao fazer isso, havia a expectativa de uma oferta maciça
de apoio internacional para ajudar esses países
que se encontravam com tantos problemas e dificuldades.
Mas o que vimos foi algo diferente.
O apoio foi significativo em alguns lugares.
Vários países ofereceram assistência -- várias ONGs e outros órgãos,
mas ao mesmo tempo, aconteceu o oposto em vários lugares.
O nível de alarme disparou e, em pouco tempo, esses países
ficaram sem o apoio necessário e cada vez mais isolados.
As empresas aéreas que atendiam a esses países apertaram o cerco,
e pessoas que nem haviam sido expostas ao vírus
passaram a ser proibidas de viajar.
Isso trouxe problemas não apenas para os países em questão,
mas também para quem queria ajudar.
As organizações que tentavam enviar equipes
para ajudar a conter o surto
não conseguiam passagens aéreas.
Não era possível enviar profissionais aos países necessitados.
Nessa situação, senhoras e senhores,
um vírus como o Ebola leva vantagem.
Foi então que vimos outra coisa inédita.
Além de permanecer ativo nos lugares
onde já havia registro de casos, o vírus começou a se alastrar,
e o número de casos mostra
algo que nunca havíamos visto nessa escala,
um aumento exponencial de casos de Ebola
não apenas nesses países ou nas áreas já afetadas desses países,
mas também se alastrando pelas áreas mais remotas desses países.
Estamos falando de uma das mais preocupantes
emergências de saúde pública internacional que já vimos.
E o que aconteceu nesses países,
muitos de vocês viram na TV ou leram nos jornais,
foi que o sistema de saúde começou a ruir sob o peso da epidemia.
Escolas começaram a fechar, supermercados não abriam mais
nem funcionavam como deveriam nesses países.
A disseminação de informações e percepções falsas se alastrou
ainda mais rápido pelas comunidades, que ficaram ainda mais alarmadas
com a situação.
Eles começaram a temer as pessoas em trajes espaciais,
que tinham vindo para ajudar.
Foi então que a situação se deteriorou ainda mais.
Os países precisaram declarar estado de emergência.
Milhares foram postos em quarentena e protestos começaram a eclodir.
Era uma situação extremamente assustadora.
No resto do mundo, muitos começaram a questionar:
"Será que conseguiremos conter o Ebola com essa taxa de disseminação?"
O que realmente sabemos sobre esse vírus?
A realidade é que não conhecemos o Ebola tão bem assim.
É uma doença relativamente moderna em termos do que sabemos sobre ela.
Só a conhecemos há 40 anos,
quando apareceu pela primeira vez na África Central em 1976.
Mas apesar disso, sabemos muitas coisas:
sabemos que o vírus provavelmente sobrevive em uma espécie de morcego.
Sabemos que ele se infiltra em uma população humana
quando há o contato com algum animal selvagem
infectado pelo vírus e com sintomas da doença.
Sabemos também que o vírus é transmitido de uma pessoa para outra
pelo contato com fluidos corporais contaminados.
E como todos já viram,
conhecemos os terríveis sintomas apresentados nos humanos,
como febres extremamente altas, diarreia, vômitos,
e infelizmente, em 70% dos casos ou mais, a morte.
É uma doença muito perigosa, incapacitante e fatal.
Mas apesar de não conhecermos a doença há muito tempo,
e não sabermos tudo sobre ela, sabemos como contê-la.
Há quatro coisas que são fundamentais para conter o Ebola.
Primeiro de tudo, as comunidades precisam entender a doença,
entender como ela se espalha e como contê-la.
Depois precisamos de sistemas que possam identificar todo e qualquer caso,
rastrear todos os contatos dos infectados,
e começar a monitorar as cadeias de transmissão para que ela não ocorra.
Precisamos de centros de tratamento especializados em Ebola,
onde os trabalhadores estejam protegidos
para tratar as pessoas infectadas,
para que elas tenham chance de sobreviver.
E para aqueles que morrerem,
precisamos garantir um enterro seguro e ao mesmo tempo digno,
para que a doença não seja transmitida também nesse momento.
Então sabemos como conter o Ebola, e essas estratégias funcionam.
O vírus foi eliminado na Nigéria por essas quatro estratégias,
e, obviamente, pelas pessoas que as implementaram.
Ele foi contida no Senegal, onde havia se alastrado, e também em outros países
que tinham sido afetados pelo surto.
Não há dúvidas de que essas estratégias realmente funcionam.
A questão é, senhoras e senhores, se elas funcionariam
nessa escala, nessa situação, com tantos países afetados
e com o crescimento exponencial que vocês viram.
Essa era a questão principal há dois ou três meses.
Hoje sabemos a resposta.
Tudo graças ao trabalho extraordinário
de um incrível grupo de ONGs, governos, líderes locais,
agências da ONU, várias organizações humanitárias e outras organizações
que se juntaram à luta para tentar conter o Ebola na África Ocidental.
Mas o que precisava ser feito lá era algo diferente.
Esses países pegaram as estratégias que acabei de mostrar,
envolvimento da comunidade, identificação de casos, rastreamento de contatos, etc.,
e as viraram de cabeça para baixo.
A doença estava tão disseminada que a abordagem foi outra.
Eles decidiram primeiro tentar desacelerar a epidemia
construindo o maior número de leitos nos centros de tratamento especializados
para impedir a transmissão da doença pelos infectados.
Eles formaram rapidamente várias equipes de enterro
para lidar com os corpos de maneira segura,
e assim, tentar desacelerar o surto
para depois ver se era possível controlá-lo usando a abordagem clássica
de identificação de casos e rastreamento de contatos.
E quando eu fui à África Ocidental há uns três meses,
vi uma coisa extraordinária.
Vi presidentes criando centros de operações de emergência contra o Ebola
para que pudessem pessoalmente coordenar, inspecionar e proteger
a onda de apoio internacional para tentar conter a doença.
Vimos os militares desses países e de vários outros
chegando para construir centros de tratamento de Ebola
que seriam usados para isolar os infectados.
Vimos a Cruz Vermelha trabalhar com suas agências parceiras locais
para ensinar as comunidades a enterrarem os mortos com segurança
e de maneira digna.
Vimos agências da ONU, o Programa Mundial de Alimentação,
construírem uma enorme ponte aérea
capaz de transportar rapidamente os trabalhadores a qualquer ponto do país
para implementar as estratégias que acabamos de mostrar.
E provavelmente o mais impressionante
foi o incrível trabalho realizado pelos governos,
pelos líderes desses países, junto às comunidades,
para garantir que as pessoas entendessem a doença
e as coisas extraordinárias que precisam ser feitas para contê-la.
Como resultado, senhoras e senhores,
vimos algo que, há dois ou três meses, não sabíamos
se era possível ou não.
Verificamos o que está ilustrado nesse gráfico
referente à contagem feita em 1° de dezembro.
Vimos que podíamos desviar essa curva,
mudar esse crescimento exponencial,
e renovar as esperanças na capacidade de controlar o surto.
E por esse motivo, não temos mais dúvidas
de que podemos recuperar o tempo perdido na África Ocidental e derrotar o Ebola.
Mas a principal pergunta que muitos estão fazendo,
mesmo depois de ver essa curva,
é: "Espere aí... tudo bem que vocês conseguiram diminuir a curva,
mas é realmente possível chegar a zero?"
Já respondemos essa pergunta no início dessa palestra,
quando falei sobre Lofa County, na Libéria.
Falamos sobre como Lofa County chegou ao ponto
de ficar oito semanas sem registrar casos de Ebola.
Mas há histórias semelhantes também nos outros países.
Em Gueckedou, na Guiné,
a primeira área onde o primeiro caso foi realmente diagnosticado,
vimos pouquíssimos casos nos últimos meses,
e em Kenema, Serra Leoa, outra área no epicentro da epidemia,
faz mais de duas semanas que não há registro de casos --
obviamente é cedo para cantar vitória,
mas isso prova, senhoras e senhores,
que não só é possível estabilizar o surto,
como eliminar de vez a doença.
O desafio agora é fazer isso na escala necessária nesses três países
e isso é um enorme desafio.
Porque quando você está imerso em algo por tanto tempo, nessa escala,
outras duas grandes ameaças surgem para se unir ao vírus.
A primeira é a complacência,
o risco de que, à medida que a curva comece a se inverter,
a mídia desvie o olhar, o mundo desvie o olhar.
A complacência é sempre um risco.
E o outro risco, claro, é que trabalhar duro por tanto tempo,
dormindo pouquíssimas horas nos últimos meses,
deixa as pessoas cansadas, exaustas
e esses novos riscos começam a atingir profissionais e voluntários.
Senhoras e senhores -- acabo de voltar da África Ocidental --
o povo e os líderes desses países,
eles não são complacentes.
Eles querem erradicar o Ebola em seus países.
E, sim, eles estão cansados, mas não esgotados.
Eles têm energia, coragem
e força para ir até o final.
O que eles precisam nesse momento, senhoras e senhores,
é do sólido apoio da comunidade internacional,
para dar suporte,
para estimular e atrair ainda mais ajuda para finalizar o trabalho.
Porque eliminar o Ebola nesse momento significa virar o jogo contra o vírus
e transformar a caça em caçador.
Lembrem que esse vírus e toda essa crise começou com apenas um caso,
e terminará com apenas um caso.
Mas só terminará se todos esses países tiverem epidemiologistas,
agentes de saúde, analistas logísticos e outros parceiros em número suficiente
para detectar os casos, monitorar quem teve contato com os infectados,
e garantir que a doença seja eliminada de uma vez por todas.
Senhoras e senhores, o Ebola pode ser derrotado.
Precisamos divulgar essa história para todos que quiserem ouvir,
ensiná-los como derrotar o Ebola,
e acima de tudo, precisamos atuar junto às pessoas
que podem nos ajudar a enviar os recursos necessários para esses países,
para derrotar essa doença.
Muitas pessoas ainda vão sobreviver e prosperar
em parte graças ao que vocês fazem para nos ajudar a derrotar o Ebola.
Obrigado.
(Aplausos)
Când am fost invitat să țin această conferință acum două luni,
am discutat mai multe titluri împreună cu organizatorii
și s-au discutat multe variante.
Dar nimeni n-a sugerat titlul „Învingerea Ebolei”
Motivul e că acum două luni cazurile de Ebola creșteau exponențial
și se extindeau pe zone geografice mai vaste decât am văzut vreodată
și lumea era terifiată, îngrijorată și alarmată de această boală,
cum nu s-a mai întâmplat în istoria recentă.
Dar astăzi vă pot vorbi despre învingerea Ebolei
mulțumită unor oameni de care n-ați auzit niciodată,
oameni ca Peter Clement, un doctor liberian care lucrează în regiunea Lofa,
un loc de care mulți nici n-aţi auzit, din Liberia.
Motivul pentru care Lofa e atât de importantă
e că acum aproape cinci luni,
când epidemia abia începea să se extindă,
Lofa era chiar în epicentrul acestei epidemii.
Atunci, MSF și centrul de tratament de acolo
consultau zeci de pacienți zilnic
și acești pacienți, aceste comunități deveneau din ce în ce mai speriate
cu trecerea timpului de această boală și de ce le făcea familiilor lor,
comunităților, copiilor și rudelor.
Așa că Peter Clement a fost trimis să conducă 12 ore pe un drum dificil
din Monrovia, capitala, în Lofa
să încerce să țină sub control epidemia care se extindea acolo.
Când a ajuns, Peter a fost întâmpinat de teroarea de care v-am spus.
Așa că a stat de vorbă cu liderii locali.
Ceea ce a auzit era dureros.
A auzit despre devastarea și disperarea
oamenilor afectați de boală.
A auzit povești cumplite
nu doar despre răul pe care Ebola l-a făcut indivizilor,
ci și despre ce le-a făcut familiilor și comunităților.
I-a ascultat pe conducătorii locali care i-au spus:
„Când copiii noștri sunt bolnavi, pe moarte,
nu le putem fi alături când au cel mai mult nevoie.
Când rudele noastre mor, nu le putem îngriji după tradiție.
Nu ne e permis să le spălăm trupurile și să-i înmormântăm
așa cum cer comunitățile și ritualurile noastre.”
Din acest motiv, erau tulburați și alarmați
văzând cu ochii lor extinderea epidemiei.
Localnicii s-au răzbunat pe medicii care veniseră acolo,
eroii care veniseră să ajute la salvarea comunității,
să lucreze cu comunitatea, dar nu aveau acces la ei.
Apoi Peter le-a explicat liderilor situația.
Liderii au ascultat. Și-au schimbat perspectiva.
Peter le-a explicat ce e Ebola. Le-a explicat ce e această boală,
ce le face comunităților lor.
Le-a explicat că Ebola amenință tot ceea ce ne face umani.
Ebola înseamnă că nu poți fi alături de copiii tăi, așa cum ai vrea.
Nu-ți poți îngropa morții așa cum ai vrea.
Trebuie să te încrezi în oamenii în costume spațiale să facă lucrurile astea.
Doamnelor și domnilor, ce s-a întâmplat a fost extraordinar:
comunitatea, voluntarii și Peter au discutat
și au creat un plan pentru a ține sub control Ebola în Lofa.
Motivul pentru care asta e o poveste atât de importantă
e că astăzi, în această regiune, care e în centrul epidemiei,
ați urmărit situația, ați văzut în ziare, la televizor,
astăzi sunt 8 săptămâni de când n-a mai fost niciun caz de Ebola în Lofa.
(Aplauze)
Asta nu înseamnă că treaba s-a terminat.
Există în continuare un risc enorm de cazuri noi acolo.
Ce putem învăța din asta e că Ebola poate fi învinsă.
Asta e principal.
Chiar la această scară,
cu o creștere rapidă observată în acest mediu,
acum știm că Ebola poate fi învinsă.
Când comunitățile cooperează cu medicii,
această boală poate fi oprită.
Cum a ajuns Ebola în Lofa în primul rând?
Pentru răspuns, ne întoarcem acum 12 luni, la începutul epidemiei.
Virusul s-a extins fără a fi detectat.
N-a fost detectat 3–4 luni de la apariție.
Pentru că Ebola nu e o boală a Africii de Vest,
ci a Africii Centrale, la jumătate de continent distanță.
Oamenii nu mai văzuseră boala înainte,
nici medicii.
Nu știau cu ce se confruntă
și, mai rău decât atât,
virusul a creat un simptom, o formă de prezentare,
atipică bolii.
Așa că oamenii n-au recunoscut boala, nici cei care-i știau simptomele.
Din acest motiv n-a fost detectată o vreme.
Contrar opiniei publice, uneori în zilele noastre
odată ce un virus e detectat, ajutorul vine foarte repede.
MSF a creat un centru de tratament pentru Ebola în zonă, așa cum știți.
Organizația Mondială a Sănătății și partenerii cu care lucrează
au trimis sute de oameni în următoarele două luni
pentru a putea urmări evoluția virusului.
Problema, doamnelor și domnilor, e că pe atunci acest virus
cunoscut drept Ebola, se răspândise prea departe.
Deja depășise una dintre cele mai mari mobilizări
efectuate pentru epidemii de Ebola.
La mijlocul anului, nu doar Guineea,
ci și Sierra Leone și Liberia erau infectate.
Virusul se extindea geografic, și numărul victimelor creștea.
De data asta, nu numai că sute erau infectați și mureau din cauza bolii,
dar, la fel de important, cei din prima linie,
care au mers acolo să ajute,
medicii, ceilalți voluntari,
erau și ei bolnavi și mureau cu zecile.
Președinții acestor țări au înțeles urgența.
S-au întâlnit atunci și au decis să acționeze împreună,
creând centru comun de urgență în Conakry,
ca să lucreze împreună să pună capăt bolii,
să implementeze strategiile menţionate.
Dar ce a urmat nu mai întâlniserăm la Ebola.
S-a întâmplat că virusul, sau o persoană infectată,
a urcat la bordul unui avion, a zburat în altă țară
și pentru prima dată, virusul a reapărut într-o ţară îndepărtată.
De această dată în Nigeria, în metropola aglomerată Lagos,
21 de milioane de locuitori.
Acum virusul era în acest mediu.
Anticipați că s-a declanșat o panică internațională,
griji internaționale la o scară nemaivăzută în ultimii ani
cauzată de o asemenea boală.
Organizația Mondială de Sănătate a convocat imediat o rețea de experți
care au analizat situația, declarând stare de urgență internațională.
Făcând asta, s-au așteptat la un val
de asistență internațională pentru a ajuta aceste țări
care se confruntau atunci cu atâtea dificultăți.
Dar ce am văzut a fost foarte diferit.
Reacția a fost grozavă.
Multe țări au venit în ajutor, multe ONG-uri și alții, așa cum știți.
Dar totodată şi în multe locuri s-a întâmplat invers.
Panica a crescut și, curând, aceste țări au realizat
că nu primesc ajutorul necesar, ci sunt tot mai izolate.
Companiile aeriene comerciale au început să zboare în aceste țări
și oameni care nici nu fuseseră expuși la virus
n-au mai fost lăsați să călătorească.
Asta nu a cauzat probleme doar pentru țări,
ci și pentru reacție.
Organizațiile care încercau să aducă oameni
pentru a lupta contra epidemiei,
nu puteau trimite oamenii în avioane,
nu-i puteau trimite în țările afectate să se ocupe de epidemie.
În acea situație, doamnelor și domnilor,
un virus ca Ebola profită.
Ce am văzut atunci e tot fără precedent,
nu doar că virusul a continuat în locuri deja infectate,
ci a început să se intensifice
și am constatat numerele pe care le vedeți aici;
ceva nemaivăzut la o asemenea scară,
o creștere exponențială de cazuri de Ebola,
nu doar în țările sau regiunile deja afectate din aceste țări,
ci extins mai departe în aceste state.
Doamnelor și domnilor, aceasta a fost una dintre cele mai îngrijorătoare
urgențe internaționale în sănătate publică văzute vreodată.
Ce s-a întâmplat apoi în aceste țări,
mulți aţi văzut la televizor, aţi citit în ziare,
am văzut sistemul de sănătate prăbușindu-se sub greutatea epidemiei.
Am văzut școli închizându-se, piețe care nu s-au mai deschis,
nu mai funcționau cum ar fi trebuit în aceste țări.
Am văzut dezinformarea și opiniile greșite începând să se răspândească
chiar mai repede în comunitățile care deveniseră mai alarmate
în legătură cu situația.
Au început să se ferească de oamenii în costume spațiale,
cum le spun ei, care au venit să-i ajute.
Situația s-a deteriorat chiar mai mult.
Statele au trebuit să declare stare de urgență.
Comunități mari au intrat în carantină în unele zone și au izbucnit revolte.
A fost o situație foarte terifiantă.
În lume, mulți oameni au început să întrebe:
putem opri vreodată Ebola dacă se răspândește așa?
Au început să întrebe: cât de bine cunoaștem de fapt acest virus?
Adevărul e că nu cunoaștem Ebola bine.
E o boală relativ modernă cu privire la câte știm despre ea.
Știm această boală de doar 40 de ani,
de când a apărut pentru prima dată în Africa Centrală în 1976.
Dar, în ciuda acestui fapt, știm multe lucruri:
virusul trăiește probabil într-o specie de liliac.
Probabil intră în contact cu populația umană
când luăm contact cu un animal sălbatic
care a fost infectat și îmbolnăvit de virus.
Apoi știm că virusul se transmite de la o persoană la alta
prin contact cu fluide contaminate.
Cum ați văzut,
știm ce boală terifiantă provoacă la oameni,
vedem această boală provocând febră, diaree și vărsături
și apoi, din păcate, în 70% din cazuri provoacă moartea.
E o boală foarte periculoasă, dăunătoare și mortală.
În ciuda faptului că nu cunoaștem această boală de mult timp
și nu știm totul despre ea, știm cum s-o oprim.
Sunt patru lucruri esențiale pentru a opri Ebola.
În primul rând, comunitățile trebuie să înțeleagă această boală,
trebuie să înțeleagă cum se transmite și cum poate fi oprită.
Trebuie să avem sisteme care să identifice fiecare caz,
fiecare contact al acelor cazuri
și să urmărească transmiterea, pentru a o putea opri.
Ne trebuie centre de tratament specializate în tratarea Ebolei,
unde angajații pot fi protejați
când încearcă să-i ajute pe cei infectați,
pentru a putea supraviețui bolii.
Pentru cei care mor
trebuie să ne asigurăm că procesul de înmormântare e sigur, dar demn,
pentru a preveni răspândirea în acel moment.
Ştim cum să oprim Ebola, iar aceste strategii funcționează.
Virusul a fost oprit în Nigeria prin aceste patru strategii
și desigur prin oamenii care le-au implementat.
A fost oprit în Senegal, unde se extinsese, la fel și în alte țări
afectate de această epidemie.
Nu e niciun dubiu că aceste strategii funcționează.
Întrebarea e, doamnelor și domnilor, dacă aceste strategii pot funcționa
la această scară, în această situație, cu atâtea țări afectate
cu această creștere exponențială pe care ați văzut-o.
Acesta era marele semn de întrebare acum abia 2–3 luni.
Astăzi știm răspunsul,
datorită efortului extraordinar
al unui grup incredibil de ONG-uri, guverne și lideri locali,
al agențiilor ONU, al organizațiilor umanitare
care s-au alăturat luptei pentru a opri Ebola în Africa de Vest.
Ce a trebuit făcut acolo a fost puțin diferit.
Aceste țări au luat strategiile pe care vi le-am arătat:
implicarea comunităților, identificarea cazurilor și a contactelor etc.
și le-au inversat.
Boala era atât de extinsă, încât au confruntat-o diferit.
Au decis mai întâi să încerce să încetinească epidemia
aducând cât mai multe paturi în centre specializate de tratament,
pentru a preveni extinderea bolii de la cei deja infectați.
Au creat multe echipe de înmormântare,
pentru a se îngriji în siguranță de cei morți
și prin asta au încercat să încetinească epidemia
ca apoi să vadă dacă poate fi controlată folosind metoda clasică
de identificare a cazurilor și urmărire a contactelor.
Când am fost acum trei luni în Africa de Vest,
ce am văzut a fost extraordinar.
Am văzut președinții deschizând ei înșiși centre împotriva Ebolei
pentru a putea coordona și promova personal
ajutorul internațional pentru a opri boala.
Am văzut militari din aceste țări și de mult mai departe
ajutând la construirea centrelor de tratament Ebola
pentru a-i izola pe cei bolnavi.
Am văzut organizația Crucea Roșie lucrând cu partenerii săi pe teren
pentru a învăța comunitățile cum să-și înmormânteze morții
ei înșiși, în siguranță și într-un mod demn.
Am văzut agenții ONU, Programul Alimentar Mondial,
contribuind la un pod aerian
pentru a îi ajuta pe oamenii din toate colțurile acestor țări
să implementeze strategiile despre care am vorbit.
Ce am văzut, doamnelor și domnilor, ce a fost cel mai impresionant
a fost munca incredibilă a guvernelor,
a liderilor acestor state, cu comunitățile,
pentru a se asigura că oamenii înțeleg boala,
înțeleg eforturile extraordinare care trebuie făcute pentru a opri Ebola.
Ca rezultat, doamnelor și domnilor,
am văzut ceva de care nu eram siguri cu două sau trei luni în urmă
că este posibil.
Ce am constatat puteți vedea acum în acest grafic
cu datele de la 1 decembrie.
Am văzut că putem îndoi linia crescătoare, să spunem așa,
să schimbăm creșterea exponențială
și să readucem speranță în capacitatea de a ține sub control această epidemie.
Din acest motiv, doamnelor și domnilor, nu e niciun dubiu acum
că putem ține pasul cu această epidemie și putem învinge Ebola.
Mai e o întrebare pe care mulți o pun,
chiar și când au văzut graficul:
„Stai un pic, e minunat că putem încetini Ebola,
dar o putem reduce la zero?”
Am răspuns deja acestei întrebări la începutul conferinței,
când am vorbit de Lofa în Liberia.
V-am spus cum Lofa a ajuns la stadiul
în care n-au mai fost înregistrate cazuri de opt săptămâni.
Sunt exemple similare în alte țări.
Din Gueckedou în Guineea,
prima zonă în care a fost diagnosticat primul caz.
Am văzut foarte puține cazuri în ultimele două luni.
Aici în Kenema, în Sierra Leone, altă zonă de epicentru,
n-am văzut cazuri de mai mult de două săptămâni.
Mult prea devreme pentru a ne declara victorioși, evident.
Dar avem dovezi, doamnelor și domnilor
nu numai că reacția noastră ține sub control boala,
dar că Ebola poate fi redusă la zero.
Provocarea este acum să facem totul la scara necesară
în cele trei țări, ceea ce este o provocare imensă.
Deoarece atunci când ai fost implicat în așa ceva pentru atât timp,
două alte pericole se alătură virusului.
Primul este delăsarea,
riscul că o dată ce acea linie este îndoită,
media se va concentra pe altceva, lumea se va uita în altă parte.
Delăsarea e mereu un risc.
Alt risc e că ai lucrat din greu pentru atât timp
și ai dormit așa puțin în ultimele luni;
oamenii au obosit, devin surmenați,
și aceste noi riscuri îi afectează pe cei care au venit să ajute.
Doamnelor și domnilor, astăzi vă pot spune – abia m-am întors din Africa de Vest –
oamenii din aceste țări, liderii acestor țări,
nu sunt delăsători.
Vor să reducă numărul cazurilor la zero în țările lor.
Acești oameni sunt într-adevăr obosiți, dar nu surmenați.
Au energia, au curajul
și forța necesare pentru a duce lupta până la capăt.
Doamnelor și domnilor, ei au nevoie în acest moment
de sprijinul categoric al comunității internaționale,
să fie alături de ei,
să-i sprijine și să aducă mai mult ajutor pentru a termina lupta.
Pentru că oprirea Ebolei înseamnă acum schimbarea tacticii:
virusul trebuie vânat.
Aduceți-vă aminte, întreaga criză a început de la un singur caz
și se va termina cu un singur caz.
Dar se va sfârși doar dacă acele țări au destui epidemiologi,
destui medici, suport logistic și destui alți oameni care să lucreze alături de ei,
să poată identifica toate cazurile, să urmărească contactele
și să se asigure că boala e oprită o dată și pentru totdeauna.
Doamnelor și domnilor, Ebola poate fi învinsă.
Trebuie ca voi să spuneți povestea mai departe celor care ascultă
și să-i învățați ce presupune înfrângerea Ebolei.
Chiar mai important, vrem ca voi să-i convingeți pe cei care ne pot ajuta
să aducem resursele necesare în aceste țări, pentru a învinge boala.
Sunt mulți oameni care vor supraviețui și prospera
în parte mulțumită a ceea ce veți face pentru a ne ajuta să învingem Ebola.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)
Пару месяцев назад меня пригласили подготовить это выступление.
Вместе с организаторами мы обсудили, какое название ему лучше дать.
Было предложено и рассмотрено огромное количество вариантов.
Но никто не предложил этот. [Как победить Эболу]
Причиной тому был тот факт, что два месяца назад
случаи заболеваемости росли в геометрической прогрессии,
распространяясь беспрецедентно по всему миру
и приводя человечество в панику,
как никогда ранее в современной истории.
Но сегодня, на этой сцене, я могу рассказать об успешной борьбе с Эболой,
благодаря людям, о которых вы никогда не слышали.
Например, либерийский врач Питер Клемент, который работает в графстве Лофа,
регионе Либерии, о котором многие из вас, возможно, не слышали.
Графство Лофа имеет огромное значение,
потому что пять месяцев назад,
когда эпидемия только начала распространяться,
графство Лофа оказалось в самом её эпицентре.
Тогда местная больница совместно с организацией «Врачи без границ»
оказывала помощь десяткам больных ежедневно.
Эти больные и их близкие приходили в ужас,
видя страдания, которые Эбола приносит их семьям,
их соседям, детям и родственникам.
Именно Питеру Клементу выпало проехать 12 часов по ухабистой дороге
от столицы, Монровии, до графства Лофа,
с целью помочь остановить рост заболеваемости в этом регионе.
Приехав туда, Питер столкнулся с тем ужасом, который я описал.
Он провёл собрание с местными органами управления
и услышал душераздирающие подробности.
Он услышал о разрухе, об отчаянии,
царившем среди заболевших.
Ему рассказали не только о муках,
которые Эбола причиняла больным,
но и страданиях, которые терпели целые семьи и население региона в целом.
Он слушал выступающих, и вот что они ему рассказали:
«Когда наши дети больны, когда они умирают,
мы хотим быть рядом, но мы не можем даже прижать их к себе.
После смерти наших родных мы не можем похоронить их в соответствии с традициями.
Мы не можем даже обмыть тела умерших перед погребением,
как того требуют ритуалы и традиции».
Всё это их очень тревожило и беспокоило.
А тем временем эпидемия разрасталась на глазах.
К медработникам, прибывшим с целью помочь спасти жизни,
население относилось враждебно.
Их помощь оставалась невостребованной.
Затем пришёл черёд выступать Питеру.
Питер и представители власти поменялись ролями.
Питер рассказал им об Эболе. Он объяснил, что это за болезнь.
Он объяснил, чем Эбола грозит их общинам.
И что Эбола ставит под угрозу всё, что делает нас людьми.
Эбола забирает у вас право заботиться о детях так, как вы бы того хотели.
Вы не можете достойно хоронить близких.
У вас не остаётся выбора, кроме как доверить это людям в спецодежде.
Дамы и господа, то, что случилось после, было удивительно.
Жители согласились прийти на встречу с медработниками и Питером,
и они составили новый план по борьбе с Эболой в графстве Лофа.
Эта история так важна,
потому что сегодня в этом графстве, находящемся в самом центре эпидемии,
за которой вы следили, о которой читали в газетах,
о которой смотрели по ТВ,
сегодня в Лофа уже восемь недель не было ни одного случая заражения Эболой.
(Аплодисменты)
Разумеется, это не значит, что работа завершена.
Риск заражения всё ещё очень велик.
Самый главный урок в том, что Эболу можно победить.
Это ключевой момент.
Даже в таком масштабе,
даже в условиях того стремительного роста, который мы здесь наблюдали,
теперь мы знаем, что Эболу можно победить.
Только сплочённый труд населения и медработников
может остановить эту болезнь.
Как же всё-таки вирус Эбола оказался в графстве Лофа?
Давайте перенесёмся на 12 месяцев назад, к началу эпидемии.
Как многие из вас знают, вирус долгое время оставался незамеченным.
Его обнаружили только через 3–4 месяца,
потому что это заболевание не характерно для Западной Африки.
Это болезнь из далёкой Центральной Африки.
Местные не слышали о таком вирусе.
То же самое можно сказать и о медиках.
Они не знали, с чем имеют дело.
Ситуация осложнялась ещё и тем,
что симптомы заражения, его внешние проявления
были не характерны для заболевания.
Люди не могли распознать болезнь, даже те, кто знал про Эболу.
Поэтому потребовалось больше времени, чтобы её обнаружить.
Но, вопреки сложившемуся сегодня мнению общественности,
как только вирус был выявлен, помощь поступила незамедлительно.
Организация «Врачи Без Границ» открыла центр для больных Эболой.
ВОЗ и партнёры, с которыми работает организация,
наняли сотни людей на протяжении двух месяцев
с целью обеспечить помощь в отслеживании вируса.
К сожалению, к тому времени вирус,
известный сегодня под названием Эбола, распространился слишком сильно.
Вирус опередил одну из самых масштабных мер
по реагированию на вспышку Эболы на тот момент.
За первые полгода случаи заболевания вирусом
были зафиксированы не только в Гвинее, но и в Сьерра-Леоне и Либерии.
С повсеместным распространением вируса увеличивались и цифры,
но теперь от Эболы умирали
не только сотни инфицированных,
но и работники тех экстренных служб,
что пришли к ним на помощь.
Медицинские работники и многие
другие добровольцы заражались и погибали десятками.
Президенты этих стран осознавали критичность ситуации.
Именно в это время они провели встречу и согласовали план действий,
основали центр неотложной помощи совместного действия в Конакри,
чтобы сообща побороть эту болезнь,
реализовать стратегии, о которых мы говорим сегодня.
Дальше случилось то, чего мы никогда не ожидали от Эболы.
Вирус или его переносчик
мигрировал на самолёте.
Впервые этот вирус был обнаружен
в другой отдалённой стране.
В этот раз вирус проник в Нигерию,
в 21-миллионый мегаполис Лагос.
Вирус дошёл и туда.
Как и следовало ожидать, это вызвало обеспокоенность мирового сообщества.
Обеспокоенность беспрецедентного масштаба,
которую могла вызвать такая болезнь.
Всемирная организация здравоохранения созвала экспертную группу,
которая изучила обстоятельства вспышки и забила международную тревогу.
Все ожидали, что эта мера найдёт широкий отклик
в виде предложений международной помощи в странах,
которым тогда так требовалась поддержка.
Последовало нечто неожиданное.
Мировое сообщество не осталось в стороне.
Некоторые страны пришли на помощь — НПО и многие другие организации.
Однако энтузиазм доброжелателей не был встречен должным образом.
С усилением угрозы делегации этих стран оказались брошены на произвол судьбы,
так как они не получили нужную поддержку и оказались изолированными от мира.
Коммерческие авиакомпании приостановили полёты в эти страны,
и даже неинфицированные люди
больше не могли покинуть страну.
Разумеется, это причинило неудобства не только гражданам этих стран,
но и тем, кто пришёл на помощь.
Организации, пожелавшие послать свой персонал
для оказания помощи в реагировании на вспышку,
не смогли переправить туда людей.
Волонтёры не смогли выполнить свою задачу.
В этой ситуации
вирус одержал победу.
Того, что случилось после этого, не ожидал никто.
Вирус не только продолжил распространяться в инфицированных зонах,
но и перекинулся на новые.
Количество случаев заболевания вирусом
увеличивалось в геометрической прогрессии,
чего мы никогда не видели ранее —
не только в этих странах или инфицированных зонах внутри них,
но и в нетронутой до этого глубинке.
Наступила беспрецедентная критическая ситуация
в здравоохранении международного масштаба.
Начался хаос.
Многие из вас видели по телевизору или читали в газетах,
как система здравоохранения разваливалась под напором этой эпидемии.
Мы видели, как закрывались школы,
разваливалась экономика.
Люди не имели доступа к достоверной информации.
Ложные сведения распространялись ещё быстрее,
обеспокоенность росла.
Они начали испытывать ужас к людям в скафандрах,
как они прозвали тех, кто приехал помочь.
Дальше ситуация усугубилась ещё больше.
Пришлось объявить чрезвычайное положение в этих странах.
Пришлось объявить карантин среди населения, и тут вспыхнули беспорядки.
Ситуация выходила из под контроля.
Люди по всему миру стали задавать вопросы.
Под силу ли нам остановить Эболу в условиях такого стремительного роста?
Достаточно ли мы осведомлены об этом вирусе?
К сожалению, у нас нет исчерпывающей информации об этом вирусе.
Это относительно новое заболевание.
Мы узнали о нём 40 лет назад.
Первая вспышка произошла в Центральной Африке в 1976 году.
Но несмотря на это, мы знаем об этой болезни многое.
Мы знаем,что переносчиком является один из типов летучей мыши.
Возможно, вирус поражает людей,
когда они вступают в контакт с диким животным,
заражённым этим вирусом и, возможно, уже испытывающим недомогание.
Мы также знаем, что заболевание передаётся
от человека к человеку через заражённые физиологические жидкости.
И, как вы видели,
у людей вирус вызывает тяжёлое острое заболевание.
Болезнь сопровождается повышением температуры, диареей, рвотой,
и, к сожалению, в 70% случаев она приводит к летальному исходу.
Это очень опасная, истощающая, смертельная болезнь.
Но несмотря на то, что мы узнали о болезни сравнительно недавно
и не владеем исчерпывающей информацией, мы знаем, как её остановить.
Нужны 4 ключевых условия.
Во-первых, население заражённого региона нужно проинформировать о вирусе.
Люди должны знать, как он распространяется и как с ним бороться.
Во-вторых, необходима инфраструктура для обнаружения каждого случая заболевания
и его передачи,
чтобы выявить цепи передачи инфекции и остановить её распространение.
В-третьих, нужны центры для лечения больных Эболой,
персонал которых должен быть обеспечен спецодеждой,
так как именно они оказывают поддержку больным.
Это поможет им не заразиться самим.
И в-четвёртых, необходимо предусмотреть
безопасное, но в то же время достойное погребение умерших больных,
чтобы исключить риск распространения вируса.
Как видите, мы знаем, как вылечить Эболу, и эти стратегии работают.
Благодаря им был побеждён вирус в Нигерии.
Разумеется, благодаря тем, кто их приводил в действие.
Вирус был ликвидирован в Сенегале и в других странах,
куда распространилась лихорадка во время этой эпидемии.
Безусловно, эти стратегии работают.
Вопрос был в том, работают ли эти стратегии
в условиях такого масштаба, ситуации, количества стран, куда проник вирус,
и скорости его распространения?
Вот на какой вопрос мы искали ответ всего два-три месяца назад.
Сегодня ответ известен.
Это стало возможным только благодаря выдающимся заслугам
группы самоотверженных представителей НПО, правительств и местного управления,
ООН и многих гуманитарных и других организаций,
поспешивших на помощь к тем, кто боролся с Эболой в Западной Африке.
Однако стратегии нужно было видоизменить —
пришлось перевернуть с ног на голову всё:
привлечение местного населения, обнаружение случаев заболевания
и его распространения и т.д.
Больных было так много, что действовать пришлось по-другому.
Для начала пришлось приложить усилия, чтобы замедлить эпидемию
путём экстренного увеличения числа коек в центрах по лечению Эболы
для предотвращения распространения вируса.
За короткий срок было нанято огромное количество персонала
для безопасного захоронения умерших больных,
чтобы замедлить распространение вируса и установить,
можно ли урегулировать эпидемию классическим методом
отслеживания случаев заболевания вирусом и его передачи.
Когда я приехал в Западную Африку около трёх месяцев назад,
я просто не поверил своим глазам.
Президенты сами принимали участие в открытии центров лечения больных Эболой.
Это им позволяло лично координировать, отслеживать и продвигать
приток международной помощи с целью ликвидации болезни.
Военнослужащие национального контингента, и те, что прибыли из-за границы,
оказывали помощь в строительстве центров лечения Эболы,
которые позволили изолировать инфицированных больных.
Сотрудники Красного Креста, действуя сообща с агентствами-партнёрами,
помогали обучать население для обеспечения
безопасного и достойного захоронения тел.
ООН, Всемирная продовольственная программа
создали потрясающий воздушный канал
быстрого реагирования с доступом во все уголки каждой из этих стран,
чтобы ввести в действие стратегии, которые мы только что обсудили.
Но что было самым поразительным,
так это невероятные достижения правительств этих стран,
людей на руководящих постах в работе с местным населением.
Им пришлось убедить население в опасности этого заболевания,
в важности мер по борьбе с Эболой.
В результате мы стали свидетелями
поразительных успехов, которые мы даже представить не могли
2–3 месяца назад.
Эти результаты вы видите на графике.
Эти цифры отражают состояние на 1 декабря 2014 года.
Мы осознали, что можем контролировать положение этой кривой
и изменить динамику роста заболевания,
вернуть надежду и урегулировать эту вспышку.
Поэтому сейчас нет никаких сомнений в том, что мы можем остановить эту вспышку
в Западной Африке и победить Эболу.
Но самый важный вопрос, который продолжает волновать людей,
даже когда они видят эту кривую:
«Это, конечно, прекрасно, что вы можете сдерживать эпидемию,
но обещаете ли вы её полное искоренение?»
Мы дали ответ на этот вопрос в самом начале этого выступления,
когда я рассказывал о графстве Лофа в Либерии.
Я рассказал вам о том, как в графстве Лофа за восемь недель
не было обнаружено ни одного случая заболевания Эболой.
Подобные сценарии зафиксированы и в других странах.
Например, в Гекеду в Гвинее.
Это регион, в котором был зарегистрирован первый случай заболевания.
За последние несколько месяцев случаи инфицирования были единичны.
А здесь, в Кенеме, в Сьерра-Леоне, ещё одном регионе в эпицентре эпидемии,
уже прошло более двух недель без новых случаев заболеваемости.
Разумеется, ещё рано радоваться.
Но доказательства налицо.
За болезнью можно не только установить контроль,
но и полностью её ликвидировать.
Сейчас у нас другая задача — обеспечить эти условия в нужном масштабе
на территории всех трёх стран, и это будет непросто.
Потому что, когда ты потратил на это столько времени и столько усилий,
у тебя появляется ещё две проблемы помимо самого вируса.
Во-первых, это самоуверенность.
По мере утихания эпидемии, теряют интерес СМИ,
теряет интерес мир в целом.
Самоуверенность — всегда риск.
Другая проблема — это усталость. Когда люди так долго и так много работают,
недосыпая в течение нескольких месяцев,
они устают, они изнурены.
Именно эти риски начинают сказываться на предпринимаемых мерах.
Я недавно вернулся из Западной Африки.
Население и органы управления в этих странах
не почивают на лаврах.
Они хотят ликвидировать Эболу в своих странах.
Эти люди действительно устали, но они начеку.
Они полны энергии и мужества.
У них остались силы довести это до конца.
Сейчас как никогда
им нужна помощь
международного сообщества,
чтобы привлечь ещё больше поддержки со стороны.
Искоренение Эболы означает поменяться с нею ролями
и начать её ликвидацию.
Помните, эта эпидемия была порождена одним случаем
и закончится тоже одним случаем.
Но она закончится только в том случае, если у нас будет достаточно эпидемиологов,
медработников, логистов и других людей, чья помощь понадобится
для обнаружения каждого случая инфекции и путей её распространения
и для полной ликвидации этой болезни.
Эболу можно победить.
Важно, чтобы вы рассказали эту историю тем, кто будет слушать.
Объяснили им, что значит ликвидировать Эболу.
Но самое главное — нужно заручиться поддержкой тех людей,
которые могут помочь обеспечить эти страны всем необходимым
для избавления от этой болезни.
Многие из пострадавших выживут и реализуют свои мечты.
Отчасти это пройзойдёт благодаря вашим усилиям победить Эболу.
Спасибо.
(Аплодисменты)
Kada su me pozvali da održim ovaj govor pre par meseci,
razmotrili smo nekoliko naslova sa organizatorima,
i raspravljalo se i diskutovalo o mnogim različitim stvarima.
Ali niko nije predložio ovaj,
a razlog tome je što je pre dva meseca
izbila velika epidemija ebole
i širila se preko većih geografskih područja nego što smo ranije videli,
i svet je bio prestravljen, zabrinut i uznemiren ovom bolešću,
na način koji nismo videli u skoroj istoriji.
Ali danas, ja mogu da stojim ovde i da vam govorim o pobedi nad ebolom
zbog ljudi za koje nikad niste čuli,
ljudi poput Pitera Klementa, liberijskog lekara koji radi u okrugu Lofa,
mestu u Liberiji za koje verovatno mnogi od vas nikad nisu čuli.
Razlog zašto je okrug Lofa tako važan
je zato što je pre oko pet meseci,
kada je epidemija tek počela da se širi,
okrug Lofa bio tačno u središtu, u epicentru epidemije.
Za to vreme, Lekari bez granica i tamošnji centar za lečenje
su pregledali desetine pacijenata svakog dana,
i u tim pacijentima, u tim zajednicama je vremenom strah od te bolesti
postajao sve veći, i od toga šta ona čini njihovim porodicama,
njihovim zajednicama, njihovoj deci, njihovim rođacima.
I tako je Piter Klement dobio zadatak da pređe taj neravan put od 12 sati
od glavnog grada, Monrovije, do okruga Lofa,
da tamo pokuša da rastuću epidemiju dovede pod kontrolu.
Kad je stigao, Piter je zatekao užas koji sam vam upravo spomenuo.
Tako je on seo sa tamošnjim poglavicama, i slušao.
A ono što je čuo je bilo srceparajuće.
Čuo je o razorenosti i očajanju
ljudi koji su pogođeni ovom bolešću.
Čuo je srceparajuće priče
ne samo o šteti koju je ebola nanela ljudima,
nego i o tome šta je uradila porodicama i šta je uradila zajednicama.
I slušao je tamošnje mesne poglavice i ono što su mu pričali -
Rekli su: "Kada su nam deca bolesna, kada nam deca umiru,
ne možemo da ih držimo onda kada najviše želimo da budemo uz njih.
Kada nam rođaci umru, ne možemo da se pobrinemo za njih kako tradicija nalaže.
Nije nam dozvoljeno da okupamo tela, da ih sahranimo
onako kako naša zajednica i naši rituali nalažu."
I zbog toga su bili duboko potrešeni, duboko uznemireni
i čitava epidemija se odvijala pred njima.
Ljudi su se obraćali zdravstvenim radnicima koji su došli,
herojima koji su došli sa pokušaju da spasu zajednicu,
da pomognu u radu sa zajednicom, a nisu bili u mogućnosti da im priđu.
I onda je Piter sve objasnio poglavarima.
Poglavari su slušali. Situacija se promenila.
Piter je objasnio šta je to ebola. Objasnio je šta je ta bolest.
Objasnio je šta ona čini njihovim zajednicama.
Rekao je da ebola preti svemu što nas čini ljudskim bićima.
Ebola znači da ne možete zagrliti svoju decu onako kako biste to uradili
u ovakvoj situaciji.
Ne možete sahraniti svoje mrtve onako kako biste to inače uradili.
Sve to morate poveriti ovim ljudima u ovim svemirskim odelima.
Dame i gospodo, ono što je usledilo je prilično izvanredno:
zajednica, zdravstveni radnici i Piter su seli zajedno
i sastavili su novi plan za kontrolisanje ebole u okrugu Lofa.
A razlog zašto je ovo tako važna priča, dame i gospodo,
jeste zato što danas, ovaj okrug koji je u centru epidemije
koju ste pratili, koju ste gledali u novinama,
koju ste gledali na televizijskim ekranima,
danas okrug Lofa beleži skoro osam nedelja bez ijednog slučaja ebole.
(Aplauz)
Ali ovo naravno ne znači da je posao obavljen.
I dalje postoji ogroman rizik da će tamo biti dodatnih slučajeva.
Ali ono čemu nas uči jeste to da se ebola može pobediti.
To je ključna stvar.
Čak i u ovim razmerama,
čak i sa brzim rastom koji smo videli u ovom okruženju,
sada znamo da se ebola može pobediti.
Kada se zajednice udruže sa zdravstvenim radnicima, kada rade zajedno,
upravo tada se ova bolest može zaustaviti.
Ali kako je ebola prvobitno završila u okrugu Lofa?
Pa, da bismo to objasnili, moramo se vratiti 12 meseci do početka epidemije.
I kao što mnogi od vas znaju, ovaj virus je bio neprimetan,
nije bio primećen tri ili četiri meseca otkad je počeo.
Zato što ovo nije bolest Zapadne Afrike,
već je bolest Centralne Afrike, udaljena za pola kontinenta.
Ljudi nisu nikad pre videli ovu bolest;
zdravstveni radnici nisu nikad pre videli ovu bolest.
Nisu znali sa čim imaju posla,
i ono što još više komplikuje stvari,
sam virus je izazivao simptom, manifestovao se u obliku
koji nije bio primeren ovoj bolesti.
Tako da ljudi koji su znali za ebolu, nisu uopšte prepoznali bolest.
Iz tog razloga je neko vreme nisu mogli primetiti.
Ali suprotno mišljenju javnosti ovih dana,
kada je virus otkriven, nastao je ubrzan priliv pomoći.
LBG su, kao što mnogi od vas znaju, brzo osposobili centar za lečenje ebole
u tom području.
Svetska zdravstvena organizacija i njeni partneri
su za sledeća dva meseca zaposlili stotine ljudi
koji su pomagali u praćenju virusa.
Problem je, dame i gospodo, što se ovaj virus,
sada dobro poznat kao ebola, do tada predaleko proširio.
Premašio je jedan od najvećih odziva
na izbijanje ebole do sad.
Do polovine godine, nije samo Gvineja bila zaražena
već i Sijera Leone i Liberija.
Dok se virus geografski širio, brojevi su rasli
i do tada nisu se samo stotine ljudi zarazile
i umirale od ove bolesti,
već isto tako ljudi koji su došli da pomognu u prvim redovima,
ljudi koji su otišli da pokušaju pomoći,
zdravstveni radnici, i drugi odazvanici
su se takođe masovno razboljevali i umirali.
Predsednici ovih država su prepoznali opasnost.
Ubrzo su se sastali, dogovorili su se o zajedničkom dejstvu
i zajedno su osnovali ujedinjeni urgentni centar u Konakriju
kako bi pokušali zajedničkim snagama da okončaju i zaustave ovu bolest,
kako bi sproveli strategije o kojima smo govorili.
Ali ono što se sledeće desilo je nešto što nikad pre nismo videli kod ebole.
Desilo se da se virus, ili neko zaražen virusom,
ukrcao u avion odleteo u drugu zemlju,
i po prvi put svedočimo kako u drugoj udaljenoj zemlji
virus ponovo izbija.
Ovog puta je to bila Nigerija, krcata metropola Lagos,
21 milion ljudi.
Sada se virus nastanio u tu okolinu.
I kao što možete da naslutite, nastala je međunarodna uzbuna,
međunarodna zabrinutost u razmeri kakvu u skorije vreme nismo videli
da je uzrokovana ovakvom bolešću.
Svetska zdravstvena organizacija je odmah sazvala komisiju stručnjaka,
sagledala situaciju, proglasila međunarodno vanredno stanje.
Čineći to, očekivalo bi se da će nastati ogroman priliv
međunarodne pomoći koja bi pomogla ovim zemljama
koje su se u to vreme našle u teškim nevoljama i stanju zabrinutosti.
Ali ono što smo videli je bilo nešto potpuno drugačije.
Odziv je bio velik.
Nekoliko zemalja je priteklo u pomoć - mnogo, mnogo nevladinih organizacija
i drugih, kao što znate, ali u isto vreme se na mnogim mestima desilo suprotno.
Podignuta je uzbuna, i uskoro su ove zemlje
ostale bez potrebne podrške, i sve više izolovane.
Komercijalne avio kompanije prestale su da lete u ove zemlje
i ljudima koji nisu bili uopšte izloženi virusu
je bilo zabranjeno da putuju.
Ovo očigledno nije prouzrokovalo probleme samim zemljama,
već i odazvanicima.
One organizacije koje su pokušavale da dovedu ljude,
da pomognu u savladavanju epidemije,
nisu mogle da pošalju ljude avionima,
nisu mogli da ih pošalju u te zemlje kako bi mogli da pomognu.
U takvoj situaciji, dame i gospodo,
virus poput ebole uzima prednost.
I ono sledeće što smo videli je, takođe, bilo nešto što nikad pre nismo videli.
Ne samo da je virus nastavio da se širi na mestima
koja su već bila zaražena, već je počeo da eskalira
i videli smo broj žrtava koji vidite ovde,
nešto što nikada nismo videli u ovakvim razmerama,
jedan vrtoglav rast slučaja ebole
ne samo u ovim zemljama ili oblastima ovih zemalja koje su već zaražene
već se širi sve dalje i dublje u unutrašnjost zemalja.
Dame i gospodo, ovo je bila jedna od najviše zabrinjavajućih
međunarodnih uzbuna u javnom zdravlju kojoj smo ikad svedočili.
I ono što se zatim desilo u ovim zemljama,
su mnogi od vas videli na televiziji, čitali o tome u novinama,
videli smo kako se zdravstveni sistem ruši pod težinom ove epidemije.
Videli smo kako se škole zatvaraju, tržišta prestaju sa radom,
nisu više funkcionisala onako kako bi trebalo u ovim zemljama.
Videli smo kako se dezinformacije i pogrešna shvatanja počinju širiti
još brže u zajednicama, koje su se još više uznemirile
povodom ove situacije.
Počeli su da se povlače pred onim ljudima koje ste videli u svemirskim odelima
kako su ih zvali, koji su došli da im pomognu.
A onda se situacija još više pogoršala.
Zemlje su morale objaviti vanredno stanje.
U nekim oblastima je ogroman broj stanovništva
morao biti smešten u karantin, a onda su izbile pobune.
Bila je to jako, jako strašna situacija.
Širom sveta, mnogi ljudi su se počeli pitati,
hoćemo li ikad moći da zaustavimo ebolu kada počne ovako da se širi?
Pitali su koliko uistinu dobro poznajemo ovaj virus?
Stvarnost je da mi ne poznajemo ebolu tako dobro.
To je jedna prilično savremena bolest u smislu onoga šta mi znamo o njoj.
Ova bolest nam je poznata samo 40 godina,
otkad je prvi put izbila u Centralnoj Africi 1976. godine.
Ali uprkos tome, mi znamo mnogo toga:
znamo da ovaj virus najverovatnije preživljava u jednoj vrsti slepog miša.
Znamo da verovatno zalazi među ljudsko stanovništvo
kada dođemo u dodir sa divljom životinjom
koja je zaražena virusom i koja je verovatno od istog obolela.
Zatim znamo da se virus širi od osobe do osobe
preko zaraženih telesnih tečnosti.
I kao što ste svi videli,
znamo tu strašnu bolest koju potom prouzrokuje u ljudima,
kada vidimo da ova bolest izaziva ozbiljnu groznicu, proliv, povraćanje,
a zatim nažalost, u 70% slučajeva ili čak više, smrt.
Ovo je jako opasna, iscrpljujuća, i smrtna bolest.
Ali uprkos činjenici da ovu bolest ne poznajemo tako dugo,
i da ne znamo sve o njoj, mi znamo kako da je zaustavimo.
Postoje četiri stvari koje su ključne u zaustavljanju ebole.
Prvo i prvo, zajednice moraju da razumeju ovu bolest,
moraju da razumeju kako se ona širi i kako da je zaustave.
Onda moramo da imamo sisteme pomoću kojih
bismo mogli locirati sve i jedan slučaj, svaki kontakt tih slučajeva,
i početi da pratimo lance prenošenja kako bismo mogli da zaustavimo prenošenje.
Moramo da imamo centre za lečenje, specijalizovane centre za lečenje ebole,
gde će radnici biti zaštićeni
dok pokušavaju da pomognu zaraženim ljudima,
kako bi mogli da prežive bolest.
A što se tiče onih koji umru,
moramo da osiguramo sigurnu, ali u isto vreme dostojanstvenu, sahranu,
kako ne bi došlo do širenja bolesti u isto vreme.
Tako da mi znamo kako da zaustavimo ebolu,
i ove strategije su uspešne, dame i gospodo.
Virus su u Nigeriji zaustavile ove četiri strategije
i ljudi koji su ih primenjivali, očigledno.
Zaustavljen je u Senegalu, gde se proširio i takođe u drugim zemljama
koje su bile pogođene virusom, tokom ove epidemije.
Tako da nema sumnje da su ove strategije efikasne.
Veliko pitanje je, dame i gospodo, da li bi ove strategije bile uspešne
na ovom nivou, u ovoj situaciji, sa tako mnogo zaraženih zemalja
sa ovakvim povećanim rastom koji ste videli.
To je veliko pitanje sa kojim smo se suočili pre samo dva ili tri meseca.
Danas znamo odgovor na to pitanje.
A taj odgovor znamo zbog izvanrednog rada
neverovatne grupe nevladinih organizacija, vlada, lokalnih vođa,
agencija UN-a i mnogih humanitaraca i drugih organizacija
koji su došli i pridružili se borbi da se pokuša zaustaviti ebola u Zapadnoj Africi.
Ali ono što je tamo trebalo uraditi je bilo malo drugačije.
Ove zemlje su uzele ove strategije koje sam vam upravo pokazao;
angažman zajednica, pronalazak slučajeva, praćenje kontakata, itd,
i potpuno ih preokrenule.
Bilo je toliko mnogo slučajeva bolesti, pristupali su im na različite načine.
Oni su odlučili da prvo pokušaju da uspore epidemiju
osposobljavajući velikom brzinom što više kreveta u specijalizovanim centrima
kako bi mogli sprečiti da se bolest širi od onih koji su bili zaraženi.
Brzo bi sastavljali mnogo timova za sahrane
kako bi bez brige mogli da se pobrinu za mrtve,
i samim tim bi pokušali da uspore ovu epidemiju
kako bi ustanovili da li bi se mogla kontrolisati koristeći klasičan pristup
pronalaženja slučajeva i kontakata.
Kada sam ja otišao u Zapadnu Afriku pre oko tri meseca,
ono što sam video je bilo izvanredno.
Video sam kako sami predsednici otvaraju centre za hitne slučajeve protiv ebole
kako bi mogli lično da koordinišu i nadziru i podržavaju
ovu navalu međunarodne podrške u pokušaju da se zaustavi ova bolest.
Videli smo kako vojska iz tih zemalja, a i iz udaljenih zemalja
dolazi da pomogne da se izgrade centri za lečenje ebole
koji bi imali za svrhu da izoluju one koji su bili bolesni.
Videli smo kako Crveni krst radi sa svojim partnerima na licu mesta
i pomaže u obuci zajednica kako bi one same mogle da sigurno sahrane svoje mrtve
na dostojanstven način.
I videli smo agencije UN-a, Svetski program za hranu,
kako grade ogroman vazdušni most
preko kojeg bi odazvanici mogli brzo pristići u svaki kutak ovih zemalja
i bili u mogućnosti da primene strategije o kojima smo upravo govorili.
Ono što smo videli, dame i gospodo, ono što je verovatno najimpresivnije,
jeste ovaj neverovatan rad vlada,
vođa iz ovih zemalja, sa zajednicama,
kako bi bili sigurni da ljudi razumeju ovu bolest,
da razumeju izvanredne stvari koje bi morali da rade kako bi zaustavili ebolu.
Kao posledicu toga, dame i gospodo,
videli smo nešto za šta do pre dva ili tri meseca,
nismo znali da li bi bilo moguće ili ne.
Ono što smo videli je ovo što sad vidite na ovom grafikonu,
kada smo sve sabrali 1. decembra.
Ono što smo uvideli je da mi možemo da savijemo krivu, da tako kažemo,
da promenimo ovaj neverovatan rast,
i da vratimo nadu u mogućnost da možemo da kontrolišemo ovu epidemiju.
I zbog toga, dame i gospodo, sada apsolutno ne postoji sumnja
da možemo da sustignemo ovu epidemiju u Zapadnoj Africi
i da možemo pobediti ebolu.
Ipak, veliko pitanje koje mnogo ljudi postavlja,
čak i kad vide ovu krivu, jeste,
"Pa, čekajte malo - to je odlično što je možete usporiti,
ali možete li je zapravo svesti na nulu?"
Već smo dali odgovor na to pitanje na samom početku ovog govora,
kada sam govorio o okrugu Lofa u Liberiji.
Pričali smo tome kako je okrug Lofa došao do situacije
da osam sedmica nije zabeležen slučaj ebole.
Ali takođe postoje slične priče iz drugih zemalja.
Iz Gekedua u Gvineji,
oblasti gde je zapravo prvi slučaj bio zabeležen.
Videli smo vrlo, vrlo malo slučajeva u poslednjih nekoliko meseci,
i ovde u Kenemi, u Sijera Leoneu, još jednoj oblasti koja je u epicentru,
nismo videli virus više od dve sedmice -
prerano da bi se proglasila pobeda, očigledno,
ali to je dokaz, dame i gospodo,
ne samo da reagovanjem možemo sustići bolest,
već da ova bolest može biti svedena na nulu.
Sada je izazov, naravno, da se radi na nivou koji je potreban
za rad u ove tri zemlje, a to je ogroman izazov.
Jer kad tako nešto radite tako dugo, na ovakvom nivou,
virusu se pridružuju druge dve velike pretnje.
Jedna je samozadovoljstvo,
rizik da će mediji i čitav svet okrenuti glavu
kad se ova kriva počne savijati.
Samozadovoljstvo uvek predstavlja rizik.
Drugi rizik je, naravno, kada sa naporom radite ovako nešto tako dugo,
i kada ste tako malo spavali poslednjih meseci,
ljudi se umore, postanu izmoreni,
i ovi novi rizici počnu da se pojavljuju.
Dame i gospodo, mogu vam danas reći da sam se upravo vratio iz Zapadne Afrike.
Ljudi u ovim zemljama, vođe ovih zemalja,
oni nisu samozadovoljni.
Oni žele da svedu ebolu na nulu u svojim zemljama.
A ti ljudi, da, oni su umorni, ali oni nisu izmoreni.
Oni imaju energiju, nagon,
imaju snagu da završe ovo.
Ono što im je potrebno, dame i gospodo, u ovom trenutuku,
jeste čvrsta podrška međunarodnih zajednica,
da ustraju sa njima,
da ih podrže i dovedu još veću podršku u ovom trenutku, da završe posao.
Jer ako okončamo ebolu odmah sada, situacija se preokreće, i mi postajemo
ti koji love virus.
Zapamtite, ovaj virus, čitava ova kriza, je počela sa jednim slučajem,
i završiće se sa jednim slučajem.
Ali okončaće se samo onda kada te zemlje budu imale dovoljno epidemiologa,
dovoljno zdravstvenih radnika, logističara i drugih ljudi koji rade sa njima
i pomažu u pronalaženju sve i jednog slučaja, njihovih kontakata
i posstaraju se da se ova bolest zaustavi jednom zauvek.
Dame i gospodo, ebola se može pobediti.
Sada je potrebno da prenesete ovu priču i da je saopštite ljudima koji će slušati
i da ih podučite o tome šta to znači pobediti ebolu,
i još važnije, potrebno je da podržite ljude
koji nam mogu pomoći da prenesemo potrebne resurse ovim zemljama,
kako bi pobedili ovu bolest.
Mnogo je ljudi tamo koji će preživeti i nastaviti da žive,
delom zbog toga šta vi učinite u pokušaju da se pobedi ebola.
Hvala.
(Aplauz)
เมื่อผมถูกเชิญให้มาพูด สองเดือนที่แล้ว
เราได้ถกกันถึง ชื่อของเรื่อง กับผู้จัด
ประเด็นต่าง ๆ มากมาย ถูกนำมาพิจารณาและถกกัน
แต่ไม่มีใครเลยที่เสนอแนะชื่อนี้
และเหตุผลนั้น ก็คือ เมื่อสองเดือนที่แล้ว
อีโบล่าเพื่มขึ้นเร็วมาก
แพร่ไปกว้างกว่าพื้นที่ภูมิศาสตร์ ที่เราเคยเห็นกันมาก่อน
โลกก็หวั่นกลัว ห่วงใย และตื่นตระหนก
กับโรคนี้ แบบที่ไม่เคยเห็น ในประวัติศาสตร์ยุคหลัง ๆ นี้
แต่วันนี้ ผมยืนพูดตรงนี้ เรื่อง การชนะอีโบล่าได้
ก็เพราะ คนที่คุณไม่เคยได้ยินชื่อมาก่อน
เช่น ปีเตอร์ เคลมันท์ หมอชาวไลบีเรีย ซึ่งทำงานอยู่ในเขตปกครองโลฟา
หลายท่านอาจไม่เคยได้ยินมาก่อน ในไลบาเรีย
เหตุผลที่เขตปกครองโลฟา สำคัญมากนั้น
ก็เพราะ ราวห้าเดือนก่อน
ขณะที่โรคระบาดนี้ เพิ่งจะเริ่มเพิ่มสูงขึ้น
มันอยู่ตรงกลางพอดี เป็นศูนย์กลางของโรคระบาด
ในเวลานั้น แพทย์ไร้พรมแดน และศูนย์การรักษาอยู่ที่นั่น
ให้การดูแลคนป่วยเป็นจำนวนมาก ในแต่ละวัน
ผู้ป่วย/ชุมชนเหล่านี้ ยิ่งเวลาผ่านไป
ก็ยิ่งกลัวโรคนี้มาก กลัวโรค และสิ่งที่มันทำกับครอบครัว
กับชุมชน กับลูก ๆ กับญาติพี่น้อง ของพวกเขา
ปีเตอร์จึงถูกมอบหมาย ให้ขับรถนาน 12 ช.ม บนถนนที่ขรุขระ
จากเมืองหลวงมอนโรเวีย ขึ้นไปเขตปกครองโลฟา
เพื่อพยายามช่วยควบคุมการระบาด ที่เพิ่มสูงขึ้นที่นั่น
สิ่งที่ปีเตอร์พบ เมื่อถึงที่นั่น คือ ความหวาดกลัว ที่ผมเพิ่งพูดไป
เขาจึงนั่งลง พร้อมกับผู้นำท้องถิ่น และรับฟัง
และสิ่งที่เขาได้ฟังนั้น ทำให้เศร้าใจมาก
เขาได้รับฟังความหายนะ และความสิ้นหวัง
ของผู้คน ที่ได้รับผลกระทบจากโรคนี้
ได้ยินได้ฟังเรื่องราวที่เศร้าใจมาก ๆ
เกี่ยวกับเรื่องราวไม่เพียงแค่ความเสียหาย ที่อีโบล่าทำ กับผู้คน
แต่สิ่งที่มันทำกับครอบครัว และชุมชน
เขาฟังสิ่งที่หัวหน้าท้องถิ่นที่นั่น เล่าให้ฟัง--
เล่าว่า "เมื่อลูกเราป่วย เมื่อลูกเรา กำลังจะตาย
เราอุ้มลูกไม่ได้ เวลาที่อยากใกล้ชิดกับลูกที่สุด
เมื่อญาติตาย เราดูแลเขา ตามประเพณีไม่ได้
เราไม่ได้รับอนุญาตให้อาบนํ้าศพ เพื่อนำไปฝัง
ตามแบบที่ชุมชนและพิธีกรรมของเรา กำหนดให้ทำ
สาเหตุนี้ พวกเขารู้สึกคับข้องใจ พวกเขาหวั่นใจ ตกใจอย่างมาก
และการระบาดทั้งหมดนี้ ก็มีให้เห็นต่อหน้าพวกเขา
ผู้คนหันไปหาพนักงานอนามัย ซึ่งได้เข้ามา
วีรบุรุษ ที่ได้เข้ามา พยายามข่วยรักษาชุมชนไว้
ช่วยทำงานกับชุมชน แต่ก็ไม่สามารถเข้าถึงพวกเขา
แล้วสิ่งที่เกิดก็คือ ปีเตอร์ อธิบายกับผู้นำเหล่านั้น
ผู้นำเหล่านั้นก็รับฟัง แล้วพวกเขาก็เปลี่ยนไปเลย
ปีเตอร์อธิบายว่า อีโบล่าคืออะไร เขาอธิบายว่าโรคอีโบล่า คืออะไร
อธิบายว่า มันได้ทำอะไรกับชุมชน ของพวกเขา
และเขาก็อธิบายว่า อีโบล่าคุกคามทุกอย่าง ในความเป็นมนุษย์ของเรา
หมายถึง อุ้มลูกก็ไม่ได้ ในแบบที่เราจะทำ ในสถานการณ์แบบนี้
ฝังคนตายก็ไม่ได้ ในแบบที่เราต้องการจะทำ
ต้องไว้ใจผู้คนในชุดอวกาศพวกนี้ ให้ทำแทนคุณ
ท่านสุภาพบุรุษและสตรีทั้งหลาย แล้วสิ่งที่เกิดขึ้นนั้น ค่อนข้างจะพิเศษ
ชุมชน เจ้าหน้าที่อนามัย ปีเตอร์ มานั่งอยู่ด้วยกัน
ร่วมกันวางแผนการใหม่ เพื่อควบคุมอีโบล่า ในโลฟา
และเหตุที่เรื่องนี้สำคัญนัก ท่านผู้ฟังทั้งหลาย
ก็เพราะว่า ในวันนี้เขตปกครองนี้ ซึ่งอยู่ใจกลางโรคระบาดพอดี
คุณได้ดู ได้เห็นในหนังสือพิมพ์
ได้เห็นในจอทีวี
วันนี้ เขตปกครองนี้ เกือบ 8 สัปดาห์แล้ว ไม่มีผู้ป่วยโรคอีโบล่า สักรายเดัยว
(เสียงปรบมือ)
ครับ ไม่ได้หมายความว่า งานนั้น สำเร็จเรียบร้อยแล้ว อย่างชัดเจน
ยังมีความเสี่ยงอยู่อีกมาก ว่าจะมีรายใหม่ขึ้นอีกที่นั่น
แต่สิ่งที่มันสอนเราแน่นอน คือ เราเอาชนะอีโบล่าได้
นั่นแหละ เป็นกุญแจสำคัญ
แม้การระบาดใหญ่ขนาดนี้
แม้การระบาดแบบเพิ่มขึ้นอย่างรวดเร็ว ที่เราเห็นในสภาพแวดล้อมนี้
ตอนนี้เรารู้ว่า เราเอาชนะอีโบล่าได้
เมื่อใดที่ชุมชนมาร่วมกับพนักงานอนามัย มาทำงานร่วมกัน
เมื่อนั้น เราก็จะหยุดโรคนี้ได้
แต่อีโบล่า มาลงที่เขตปกครองโลฟา ได้อย่างไร
ครับ สำหรับเรื่องนี้ เราต้องกลับไป เมื่อ 12 สัปดาห์ ก่อนหน้าการระบาดของโรค
ตามที่หลายท่านทราบ ไวรัสนี้ไม่ถูกตรวจพบ
มันหลบเลี่ยงการตรวจพบไป 3 หรือ 4 เดือน ตอนเริ่มระบาด
นั่นก็เพราะ มันไม่ได้เป็นโรค ของแอฟริกาตะวันตก
มันเป็นโรคของแอฟริกากลาง ไกลออกไปครึ่งทวีป
ผู้คนไม่เคยเห็นโรคนี้มาก่อน
เจ้าหน้าที่อนามัย ก็ไม่เคยพบเห็นโรคนี้มาก่อน
พวกเขาไม่รู้ว่า กำลังสู้กับโรคอะไร
และที่ทำให้มันซับซ้อนยิ่งขึ้น
ตัวไวรัสเองนั้น ทำให้เกิดอาการ แบบการสำแดงอาการ
ที่ไม่เหมือนแบบอย่างของโรคอีโบล่า
ดังนั้น แม้คนที่รู้จักอีโบล่ามาก่อน ก็ยังไม่รู้ว่า เป็นโรคอีโบล่า
ด้วยเหตุนี้ มันจึงหลบเลี่ยงการตรวจพบ ไปได้ช่วงหนึ่ง
แต่ตรงข้ามกับความเชื่อทั่ว ๆ ไป บางครั้งในขณะนี้
ทันทีที่ไวรัสถูกพบ ก็มีผู้มาช่วย เป็นจำนวนมากอย่างรวดเร็ว
แพทย์ไร้พรมแดน ตั้งศูนย์รักษา ขึ้นในพื้นที่ ดามที่รู้ ๆ กัน
องค์การอนามัยโลกและหน่วยงานร่วม ที่ทำงานด้วยกัน
ในที่สุด จัดหาคนได้ถึงหลายร้อยคน ในกว่าสองเดือนต่อมา
เพื่อให้สามารถช่วย ตามร่องรอยไวรัสได้
ปัญหา คือ ท่านทั้งหลาย ถึงตอนนั้น ไวรัสนี้
ที่รู้กันแล้วว่า คือ อีโบล่า ก็ระบาดไปไกลมากแล้ว
มันได้ไปไกลเกินกว่า สิ่งที่ถือว่า เป็นการรับมือที่ใหญ่ที่สุด
ที่ได้เพิ่มมากขึ้น จนถึงตอนนั้น จะรับมือกับการระบาดของอีโบล่า
ราวกลางปี ไม่เพียงแต่ใน กีนี เท่านั้น
ตอนนี้ เซียร่าลีออน และ ไลบีเรีย ก็ติดโรคนี้ด้วย
เมื่อไวรัสแพร่ไปตามพื้นที่ภูมิศาสตร์ จำนวนผู้ติดเชื้อก็เพิ่มขึ้น
ในตอนนั้น ไม่เพียงแค่หลายร้อยคน ติดเชื้อ
และกำลังจะตาย จากโรคอีโบล่า
แต่ที่สำคัญเช่นเดียวกัน แนวหน้าในการต่อสู้
คนที่ได้ไปพยายาม และช่วยเหลือ
คือ เจ้าหน้าที่สาธารณสุข และคนอื่นที่ไปช่วย
ก็ติดเชื้อ และกำลังจะตายไปด้วย หลายสิบคน
ประธานาธิบดีของประเทศเหล่านี้ รู้เห็นความเร่งด่วนนั้น
พวกเขามาประชุมกันในตอนนั้นเลย ตกลงทำงานร่วมกัน
ตั้งศูนย์ปฏิบัติการร่วมฉุกเฉินขึ้น ในคอนาครี
เพื่อพยายามและทำงานร่วมกัน เพื่อกำจัดและหยุดยั้งโรคนี้
เพื่อนำกลยุทธิ์ ที่เราได้พูดไปแล้ว มาใช้
แต่ที่เกิดขึ้นตอนนั้น เป็นบางอย่าง ที่เราไม่เคยเห็นมาก่อน กับโรคอีโบล่า
สิ่งที่เกิดขึ้นในตอนนั้น คือ ไวรัส หรือคนที่ป่วยจากไวรัสนั้น
ขึ้นเครื่องบิน เดินทางไปอีกประเทศหนึ่ง
เป็นครั้งแรกที่เราเห็น ในอีกประเทศหนึ่ง ที่ไกลออกไป
ไวรัสไปโผล่ขึ้นอีก
ครั้งนี้เป็นไนจีเรีย ในลากอส มหานครคับคั่ง
ผู้คน 21 ล้านคน
ตอนนี้ไวรัส อยู่ในสภาพแวดล้อมนั้นแล้ว
อย่างที่คุณคาดหมายได้ มีการตื่นตะหนกในชาติต่าง ๆ
ความวิตกกังวลระดับชาติ ระดับที่ไม่เคย เห็นกันมาก่อน ในระยะหลายปีมานี้
ที่เกิดจาก โรคเช่นเดียวกันนี้
องค๋การอนามัยโลก ประชุมผู้เชี่ยวชาญ ในทันที
ดูสถานการณ์ ประกาศภาวะฉุกเฉิน ระหว่างประเทศ
และการทำเช่นนี้ตามความคาดหมายก็คือ จะได้เข้ามาอีกหลายอย่างมากมาย
ในเรื่องความช่วยเหลือระหว่างประเทศ ที่จะมาช่วยประเทศเหล่านี้
ซึ่งอยู่ในภาวะยากลำบาก กังวล มากเหลือเกิน อยู่ในขณะนั้น
แต่สิ่งที่เราเห็นคือ สิ่งที่ต่างออกไปมาก
มีการตอบรับ ที่เยี่ยมยอดมาก
หลายประเทศเข้ามาช่วย -- เอ็นจีโอมากมาย และอื่น ๆ อีกมากมาย ตามที่ท่านทราบ
แต่ในเวลาเดียวกัน สิ่งตรงกันข้ามก็เกิดขึ้น ในหลาย ๆ ที่
ความตื่นตระหนกเพิ่มพูนขึ้น ในเวลาไม่ช้า ประเทศเหล่านี้ ก็พบว่าตัวเอง
ไม่ได้รับการช่วยเหลือ ตามที่ต้องการ แต่กลับถูกโดดเดี่ยวยิ่งขึ้น
ที่เห็นคือ สายการบินพาณิชย์ ก็เริ่มบินเข้ามา ยังประเทศเหล่านี้
และผู้คนที่ไม่เคย แม้แต่จะเข้ามาสัมผ้สไวร้ส
ไม่ได้รับอนุญาตให้เดินทางอีกต่อไป
สิ่งนี้ไม่เพียงเป็นปัญหา เห็นได้ชัดเจน ต่อประเทศเหล่านั้นเองเท่านั้น
ยังเป็นปัญหาต่อการรับมือกับโรคอีกด้วย
องค์กรทั้งหลายที่พยายามนำคนเข้ามา
เพื่อพยายามช่วยพวกเขารับมือกับโรคระบาด
องค์กรเหล่านั้นนำคนขึ้นเครื่องบินไม่ได้
ไม่สามารถให้พวกเขาเข้ามาในประเทศ เพื่อรับมือกับโรคได้
ในสถานการณ์นั้น ท่านสุภาพสตรีและสุภาพบุรุษ
เชื้อไวรัส อย่างเช่นอีโบล่า ก็ได้เปรียบ
สิ่งที่เราเห็นในตอนนั้น คือ บางอย่างที่เราไม่เคยพบมาก่อน
ไม่เพียงแค่ไวรัสนี้ ยังคงอยู่ในสถานที่นั้น
ที่ซึ่งพวกเขาได้ติดเชื้อไปแล้ว แต่แล้ว มันก็เริ่มบานปลาย
และเราเห็นจำนวนคนป่วย ที่เห็นอยู่ตรงนี้
บางสิ่งบางอย่างที่เราไม่เคยเห็นมาก่อน ตามตารางนี้
คือ การเพิ่มขึ้นอย่างมาก ของรายที่ป่วยด้วยโรคอีโบล่า
ไม่ใช่แค่ในประเทศเหล่านี้ หรือพื้นที่ระบาด ไปแล้วในประเทศเหล่านี้
แต่ยังแพร่ไปไกลกว่า และลึกเข้าไป ในประเทศเหล่านี้อีกด้วย
ท่านสุภาพบุรุษและสตรีครับ เป็นครั้งหนึ่งที่น่าห่วงใยที่สุด
ภาวะฉุกเฉินระหว่างประเทศ ในเรื่องสุขอนามัย ที่เราเคยพบเห็นมา
สิ่งที่เกิดขึ้นในประเทศเหล่านี้ ในตอนนั้น
คุณก็ได้เห็นอีกครั้ง ในทีวี อ่านในหนังสือพิมพ์
เราเห็นว่าระบบสุขอนามัย เริ่มจะล่มสลาย จากภาระหนักอึ้งของโรคระบาดนี้
เราได้เห็นโรงเรียนเริ่มปิด ตลาดไม่เปิดขายของอีกต่อไป
ไม่เปิดทำการ ในแบบที่มันควรจะเป็น ในประเทศเหล่านี้
เราได้เห็นข้อมูลและความเข้าใจ ที่ผิดเพี้ยนไป เริ่มแพร่ออกไป
ยิ่งเร็วขึ้น ไปทั่วชุมชน ซึ่งทำให้ยิ่งตื่นตระหนก
เกี่ยวกับสถานการณ์นั้น
พวกเขาเริ่มถอยหนีให้ไกล จากคนที่คุณเห็น ในชุดอวกาศเหล่านั้น
ที่พวกเขาเรียก คนที่ได้เข้ามาช่วยพวกเขา
แล้วสถานการณ์ก็ยิ่งเลวร้ายลงไปอีก
ประเทศนั้น ๆ จำต้องประกาศ สถานการณ์ฉุกเฉิน
ประชากรจำนวนมาก จำต้องถูกกักกันไว้ ในบางพื้นที่ แล้วการจราจลก็ปะทุขึ้น
เป็นสถานการณ์ที่น่าหวาดกลัวมาก ๆ
ทั่วทั้งโลก คนจำนวนมาก เริ่มจะตั้งคำถามว่า
เราจะหยุดอีโบล่าได้หรือไม่ เมื่อมันเริ่มแพร่ไปอย่างนี้แล้ว
แล้วก็ถามอีกว่า จริง ๆ แล้ว เรารู้จักไวรัสนี้ดีแค่ไหน
ความเป็นจริง ก็คือ เราไม่รู้จักอีโบล่า อย่างดีมากเพียงพอ
มันเป็นโรคค่อนข้างใหม่ ในเรื่องของ สิ่งที่เรารู้เกี่ยวกับมัน
เรารู้จักโรคนี้มาเพียงแค่ 40 ปี เท่านั้น
ตั้งแต่มันเริ่มปะทุขึ้นมา ในแอฟริกากลาง ในปี ค.ศ. 1976
แต่แม้จะอย่างนั้น เราก็รู้อยู่หลายเรื่อง
เรารู้ว่าไวรัสนี้ น่าจะมีชีวิตอยู่ได้ ในตัวค้างคาวประเภทหนึ่ง
รู้ว่า มันน่าจะเข้ามาอยู่ในประชากรมนุษย์
เมื่อเราไปสัมผัสกับสัตว์ป่า
ที่ติดเชื้อไวรัส และน่าจะป่วยจากโรคนี้แล้ว
แล้วเรารู้ว่า เชื้อไวร้สก็แพร่กระจายจาก คนหนึ่งไปสู่อีกคนหนึ่ง
ทางของเหลวในร่างกาย ที่มีเชื้อไวรัสอยู่
และอย่างที่ท่านทั้งหลายเห็น
เรารู้โรคที่น่ากลัวนี้ มันก็มาเกิดในมนุษย์
ที่เราเห็น โรคนี้ทำให้เกิดอาการไข้สูง ท้องร่วงรุนแรง อาเจียรมาก
และก็โชคร้าย 70% ของผู้ป่วย หรือบ่อย ๆ ที่มากกว่านั้น ต้องตาย
นี่เป็นโรคที่อันตราย ทำให้อ่อนเพลียมาก และถึงตาย
แม้ข้อเท็จจริงที่ว่า เราไม่รู้จักโรคนี้ มายาวนานเป็นพิเศษ
และไม่รู้ทุกอย่างเกี่ยวกับมัน แต่เรารู้แน่ ว่าจะหยุดยั้งโรคนี้ได้อย่างไร
มี 4 อย่าง ที่สำคัญยิ่ง ในการหยุดอีโบล่า
สิ่งแรกและสำคัญที่สุดชุมชนต้องเข้าใจโรคนี้
พวกเขาต้องเข้าใจว่า มันแพร่กระจายไป อย่างไรและจะหยุดยั้งมันอย่างไร
แล้วเราต้องสามารถมีระบบ ที่จะค้นพบคนป่วยทุก ๆ รายได้
ทุกคนที่สัมผัสกับผู้ป่วยเหล่านั้น
และเริ่มตามรอยห่วงโซ่การแพร่เชื้อนั้น เพื่อจะสามารถหยุดการแพร่เชื้อได้
เราต้องมีศูนย์ให้การรักษาพิเศษ ศูนย์การรักษาเฉพาะโรคอีโบล่า
ที่ซึ่งคนทำงานจะสามารถได้รับการคุ้มกัน
เมื่อพวกเขาให้การช่วยเหลือ ผู้ที่ติดเชื้อ
เพื่อที่ว่า พวกเขาอาจจะรอดชีวิตจากโรคนั้น
และสำหรับผู้ที่ต้องตายไปนั้น
เราต้องแน่ใจว่า มีกระบวนการฝัง ที่ปลอดภัย แต่ขณะเดียวกันก็อย่างมีเกียรติ
เพื่อที่จะไม่มีการแพร่เชื้อ ในเวลานั้นด้วย
เราจึงรู้แน่ ๆ วิธีหยุดอีโบล่า และ กลยุทธ์เหล่านี้ใช้การได้
เราหยุดเชื้อไวรัสนี้แล้ว ในไนจีเรีย โดยกลยุทธ์ 4 ประการนี้
และผู้คนก็นำกลยุทธ์เหล่านี้ไปใช้ เห็นได้ชัด
เราหยุดมันได้ในเซเนกัล ที่มันได้แพร่ไปถึง และในประเทศอื่น ๆ อีกด้วย
ที่ได้รับผลกระทบจากไวรัสนี้ ในการระบาดครั้งนี้
จึงไม่มีข้อสงสัยอีกว่า กลยุทธ์เหล่านี้ จริง ๆ ใช้การได้
แต่ปัญหาใหญ่ ครับ ก็คือ กลยุทธิ์เหล่านี้ จะใช้การได้หรือไม่
ในการระบาดขนาดนี้ ในสถานการณ์นี้ ที่กระทบหลายประเทศเหลือเกิน
ที่การเพิ่มขึ้นรวดเร็วอย่างที่คุณเห็น
นั่นเป็นคำถามใหญ่ ที่เราได้เผชิญมา แค่ 2-3 เดือนที่ผ่านมานี้
ในวันนี้ เรารู้คำตอบ สำหรับคำถามนั้นแล้ว
และเรารู้คำตอบนั้นได้ ก็เพราะการทำงานที่พิเศษ
ของกลุ่มเอ็นจีโอ ซึ่งเหลือเชื่อ ของรัฐบาลต่าง ๆ ของผู้นำท้องถิ่น
ของหน่วยงานสหประชาชาติ และขององค์กร มนุษยชน และองค์กรอื่น ๆ หลายองค์กร
ที่เข้ามาและร่วมกันต่อสู้ เพื่อพยายาม หยุดอีโบล่า ในแอฟริกาตะวันตก
แต่สิ่งที่ได้ทำไปแล้วที่นั่น ต่างออกไปเล็กน้อย
ประเทศเหล่านี้ เอากลยุทธ์เหล่านั้น ที่ผมเพิ่งจะแสดงให้คุณเห็น
เช่น การเข้ามาร่วมของชุมชน การค้นหา คนป่วย การตามรอยผู้ที่มาสัมผัส เป็นต้น
และพวกเขาคิด ในแบบที่ต่างไปอย่างสิ้นเชิง
มีโรคมากเสียจนพวกเขา ต้องเข้าถึงมัน ต่างออกไป
สิ่งที่พวกเขาตัดสินใจทำ คือ อันดับแรก พยายามที่จะทำให้ การระบาดช้าลง
โดยสร้างเตียง ให้มากที่สุดเท่าที่จะทำได้ อย่างเร็ว ในศูนย์ให้การรักษาพิเศษนั้น
เพื่อที่จะกันเชื้อโรค ไม่ให้กระจายไป จากผู้ที่ติดเชื้ออยู่แล้ว
โดยสร้างทีมงานฝังศพขึ้น มากมาย หลายทีม อย่างรวดเร็ว
เพื่อให้จัดการเกี่ยวกับการตาย ได้อย่างปลอดภัย
และด้วยสิ่งเหล่านั้น พวกเขาพยายาม ทำให้การระบาดช้าลง
เพื่อดูว่า จริง ๆ แล้วมันควบคุมได้หรือไม่ โดยใช้วิธีการแบบเก่า
คือ ค้นหาผู้ป่วย และติดตามผู้ที่ได้ไปสัมผัส
เมื่อผมไปที่แอฟริกาตะวันตก ราว 3 เดือนก่อน
เมื่ออยู่ที่นั่น สิ่งที่ผมเห็นนั้น พิเศษไม่ธรรมดา
ผมเห็นประธานาธิบดี ไปเปิดศูนย์ปฏิบัติการ ฉุกเฉินต่อต้านอีโบล่า ด้วยตัวเอง
เพื่อที่เขาจะสามารถประสาน ดูงาน และสนับสนุนด้วยตนเอง
เรื่องความช่วยเหลือระหว่างประเทศ ที่พรั่งพรูเข้ามา เพื่อจะพยายามหยุดโรคนี้
เราเห็นกำลังทหารจากภายในประเทศเหล่านั้น และจากที่ไกลออกไป
เข้ามาช่วยสร้างศูนย์การให้การรักษาอีโบล่า
ที่สามารถใช้แยกคนป่วยออกไป
เราเห็นกาชาด ทำงานร่วมกับองค์กรพันธมิตร อยู่ในพื้นที่ตรงนั้น
เพื่อช่วยฝึกชุมชนให้ฝังศพคนตาย ได้อย่างปลอดภัยจริง ๆ
ในสภาพที่มีเกียรติด้วยตัวพวกเขาเอง
เราเห็นหน่วยงานสหประชาชาติ โครงการอาหารโลก
สร้างสะพานเทียบเครื่องบินขนาดใหญ่โต
ที่จะนำผู้ตอบรับเข้ามาช่วยเหลือ ไปถึงทุก ๆ ที่ ในประเทศเหล่านี้อย่างรวดเร็ว
เพื่อจะสามารถนำกลยุทธ์ ที่เราเพิ่งจะพูดถึงนั้นไปใช้
สิ่งที่เราเห็น ท่านทั้งหลายครับ ซึ่งน่าจะซาบซึ้งที่สุด
คือ งานที่เหลือเชื่อนี้ โดยรัฐบาลต่าง ๆ
โดยผู้นำทั้งหลายในประเทศเหล่านี้กับชุมชน
เพื่อพยายามให้แน่ใจได้ว่า ผู้คนเข้าใจโรคนี้
เข้าใจถึงสิ่งพิเศษต่าง ๆ ที่พวกเขาจะต้องทำ เพื่อพยายามหยุดอีโบล่า
และผลลัพธ์ที่ได้ ท่านทั้งหลายครับ
เราเห็น สิ่งที่เราไม่รู้ แค่ 2-3 เดือนก่อนนั้น
ว่ามันจะเป็นไปได้หรือไม่
สิ่งที่เราเห็น คือ ที่คุณเห็นอยู่ขณะนี้ ในกราฟนี้
เมื่อเราประเมินสถานการณ์ เมื่อวันที่ 1 ธันวาคม
สิ่งที่เห็นคือ เราสามารถทำให้เส้นโค้งลงมา จะพูดอย่างนั้นก็ได้
เปลี่ยนการเพิ่มขึ้นอย่างรวดเร็ว แบบเลขชีักำลังนี้
และนำความหวังกลับคืนมา สร้างความสามารถ ที่จะควบคุมการระบาดนี้ได้
ด้วยสาเหตุนี้เอง ท่านทั้งหลายครับ จึงไม่มีข้อสงสัยอะไรอีก ในขณะนี้
ว่าเราจะสามารถตามทันการระบาดนี้ ในแอฟริกาตะวันตก จะชนะดีโบล่าได้หรือไม่
แต่คำถามสำคัญ ที่คนจำนวนมากกำลังสงสัย
แม้ได้เห็นเส้นโค้งนี้แล้วก็ตาม พวกเขาบอกว่า
"เดี๋ยวก่อน--ดีเยี่ยม ทำให้มันช้าลงได้
แต่คุณไล่มันลงไป ถึงเลขศูนย์เลย ได้ไหม
เราได้ตอบคำถามที่ว่านี้ไปแล้ว ตั้งแต่ตอนเริ่มต้นการพูดนี้
เมื่อตอนผมพูดถึง เขตปกครองโลฟา ในไลบีเรีย
เราเล่าเรื่องให้ท่านฟังว่า โลฟา เข้าไปอยู่ในสถานการณ์
ที่พวกเขาไม่เห็นอีโบล่าอีก นาน 6 สัปดาห์แล้ว
แต่ก็มีเรื่องแบบเดียวกันนี้ จากประเทศอื่น ๆ เช่นกัน
จาก เก็กขิดู ในกินี
พื้นที่แรก ที่ผู้ป่วยรายแรกจริง ๆ ที่ได้ถูกวินิจฉัยว่าเป็นโรค
เราก็ได้เห็นผู้ป่วย น้อยรายมาก ๆ ในช่วง 2 เดือนที่แล้ว
และตรงนี้ ในเคเนมา ในเซียราลีออน อีกพื้นที่หนึ่งที่เป็นศูนย์การระบาด
เราไม่เห็นไวรัส มานานกว่า 2 สัปดาห์แล้ว--
ก็ยังเร็วเกินกว่า จะประกาศชัยชนะ อย่างชัดเจนครับ
แต่ตามหลักฐาน ท่านทั้งหลายครับ
ไม่เพียงการตอบรับนั้น ทันกับโรคเท่านั้น
แต่โรคนี้สามารถถูกขับไป จนถึงตัวเลขศูนย์ได้
ความท้าทายในปัจจุบัน, แน่นอนครับ คือ ให้ยังคงทำแบบนี้ไป ในขนาดที่จำเป็น
ในทั่วทั้ง 3 ประเทศนี้ และนั่นเป็นความท้าทายที่ใหญ่ยิ่ง
เพราะเมื่อคุณได้ทำบางอย่างไปนาน ๆ ในระดับขนาดนี้
สิ่งคุกคามใหญ่ ๆ อีก 2 อย่าง ก็เข้ามาร่วมกับไวรัสนั้น
สิ่งแรก คือ ความรู้สึกว่าพอใจแล้ว
ความเสี่ยงที่ว่า เมื่อเส้นโค้งของกราฟ เริ่มจะโน้มลงมา
สื่อมวลชน ก็หันไปสนใจเรื่องอื่น โลกก็หันไปมองที่อื่น
ความพอใจแล้ว นำความเสี่ยงตามมาเสมอ
ความเสี่ยงอีกอย่าง แน่นอนครับ คือ เมื่อคุณทำงานหนักมาก ๆ เป็นเวลานาน ๆ
และนอนไม่กี่ชั่วโมง ติดต่อกันเป็นเดือน ๆ
คนก็จะเหน็ดเหนื่อย คนก็จะเหนื่อยล้า
และความเสี่ยงใหม่ ๆ เหล่านี้ ก็จะเริ่ม คืบคลานเข้ามา ในการรับมือ
ท่านทั้งหลายครับ ผมบอกคุณได้เลยวันนี้ ผมเพิ่งกลับจากแอฟริกาตะวันตก
ผู้คนของประเทศเหล่านี้ ผู้นำของประเทศเหล่านี้
พวกเขายังไม่รู้สึกพึงพอใจ
พวกเขาต้องการจะขับอีโบล่า ให้ถึงเลขศูนย์ ในประเทศของเขา
ครับ ผู้คนเหล่านี้ พวกเขาเหน็ดเหนื่อย แต่พวกเขาไม่เหนื่อยล้า
พวกเขามีพละกำลัง พวกเขามีความกล้าหาญ
พวกเขามีแรง ที่จะทำเรื่องนี้ให้เสร็จ
สิ่งที่พวกเขาต้องการ ณ จุดนี้
คือ การสนับสนุนที่ไม่เปลี่ยนแปลง จากชุมชนระหว่างประเทศ
ที่จะยืนหยัดกับพวกเขา
เพื่อจะค้ำจุน และนำการสนับสนุนมาเพิ่ม ณ เวลานี้ เพื่อให้งานเสร็จสิ้น
เพราะการกำจัดอีโบล่าให้เสร็จสิ้น ในตอนนี้ หมายถึง การเปลี่ยนสถานการณ์ไวรัสนี้ไปเลย
และการเริ่มต้นที่จะล่ามัน
จำได้นะครับ ไวรัสนี้ วิกฤติทั้งหมดนี้ เริ่มต้นจากผู้ป่วยรายเดียว
และก็จะเสร็จสิ้น ด้วยผู้ป่วยรายเดียว
แต่มันจะเสร็จสิ้น ก็ต่อเมื่อ ประเทศนั้น ๆ มีนักระบาดวิทยาอย่างเพียงพอ
เจ้าหน้าที่อนามัย คนส่งกำลังบำรุง และ คนอื่น ๆ เพียงพอ มาทำงานร่วมกับพวกเขา
เพื่อให้สามารถค้นพบผู้ป่วยทุกคน ตามรอยผู้ที่ได้ไปสัมผัสได้
และให้แน่ใจได้ว่า เชื้อโรคนี้ได้หมดไปแล้ว
ท่านสุภาพสตรีและสุภาพบุรุษครับ เราเอาชนะอีโบล่าได้ครับ
ผมต้องการให้คุณ เอาเรื่องนี้ไปบอก ผู้คนที่พร้อมจะรับฟัง
ให้พวกเขาเรียนรู้ว่า การเอาชนะอีโบล่านั้น หมายถึงอะไร
และที่สำคัญกว่านั้น เราต้องการให้คุณ ให้การสนับสนุนแก่ผู้คน
ที่สามารถช่วยเรา นำทรัพยากรที่เราต้องการ มายังประเทศเหล่านี้
เพื่อเอาชนะโรคนี้
มีผู้คนมากมายที่อยู่ที่นั่น ที่จะรอดชีวิต และจะก้าวหน้าต่อไป
ในบางส่วนนั้น ก็เพราะสิ่งที่คุณทำ เพื่อช่วยให้เรา เอาชนะอีโบล่า
ขอบคุณครับ
(เสียงปรบมือ)
Bir iki ay önce bir konuşma için davet edildiğimde
organizatörlerle birkaç konu başlığını konuştuk
bir çok madde üzerinde tartıştık ve müzakere ettik.
Ancak hiç kimse bu konuyu gündeme getirmedi.
Bunun sebebi, iki ay önce
Ebola katlanarak hızlanıyordu
ve daha önce hiç görmediğimiz geniş alanlara yayılıyordu.
Yakın tarihte görmediğimiz şekilde dünya
bu hastalıktan korkmuş, endişeye kapılmış ve alarma geçmişti.
Fakat bugün burada durup size Lofa’da çalışan
Liberyalı bir doktor olan Peter Clement gibi
insanların sayesinde Ebolayı nasıl yendiğimizi anlatabiliyorum.
Lofa, büyük ihtimalle pek çoğunuzun duymadığı Liberya’da bir ilçe.
Lofa ilçesinin çok önemli olması
beş ay önce,
salgın hızlanmaya başladığında
buranın tam merkez, salgının ana merkezi olmasından kaynaklanıyor.
O günlerde, MSF ve tedavi merkezi
her gün onlarca hastayı muayene ediyordu.
Zaman geçtikçe, bu hastalığın ailelerine,
çocuklarına, akrabalarına, topluma neler yaptığını gören
hastaların ve insanların korkuları daha da arttı.
Peter Clement başkent Monrovia’dan Lofa ilçesine
12 saat süren zorlu bir araba yolculuğu ile varıp
hızlanan salgını kontrol altına almakla görevlendirildi.
Peter vardığında gördüğü şey, size az önce bahsettiğim dehşet tablosuydu.
Yerel liderlerle oturup onları dinledi.
Duyduğu şeyler çok üzücüydü.
Hastalıktan etkilenen insanların perişanlık ve
çaresizliklerini dinledi.
Ebolanın sadece insanlara
verdiği zararlarla ilgili üzücü hikayeleri değil
ailelere ve topluma yaptıklarını da gördü.
Oradaki yerel liderleri dinledi. Ona -
“Çocuklarımız hastalığa yakalandığında, ölmeye başladığında,
onlara sarılmayı istememize rağmen dokunamadık.
Akrabalarımız öldüğünde cenaze törenlerini adetlerimize uygun şekilde yapamadık.
Toplumun ve inançlarımızın emrettiği şekilde
gömmeden önce cesetlerini yıkayamadık.” diye anlattılar.
Bunlardan dolayı bu insanlar bunalıma girdi ve endişeye kapıldı
ve tüm salgın önlerinde çözülüyordu.
İnsanlar, birer kahraman olan
ve toplumu kurtarmaya, toplumla birlikte mücadeleye yardıma gelen
sağlık çalışanlarına saldırıyordu. İnsanlara erişemiyorlardı.
Peter onlara sonrasında, neler olduğunu anlattı.
Liderler dinledi ve durumu tersine çevirdiler.
Peter Ebolanın ne olduğunu, ne tür bir hastalık olduğunu açıkladı.
Hastalığın topluma neler yaptığını anlattı
ve Ebolanın bizi insan yapan her şeyi nasıl tehdit ettiğini anlattı.
Ebola, çocuklarınıza istediğiniz gibi dokunamamanız demek.
Ölülerinizi olması gereken şekilde gömemezsiniz.
Bunları yapacak olan, uzay elbiseli bu insanlara güvenmeniz gerekiyor.
Bayanlar ve baylar, sonrasında olağanüstü şeyler oldu.
Toplum, sağlık çalışanları ve Peter bir araya gelip
Lofa ilçesindeki Ebola salgınını kontrol altına almak için ortaya bir plan koydu.
Bunun çok önemli bir olay olmasının sebebi
salgının merkezi olan bu yerde,
seyrettiğiniz, gazetelerde okuduğunuz,
televizyonlarda izlediğiniz üzere,
Lofa sekiz haftadır tek bir Ebola vakasının gözükmediği bir yer oldu.
(Alkışlar)
Bu artık işin bittiğini anlamına gelmiyor elbette.
Büyük bir risk var ve yeni vakalar görülebilir.
Fakat bu bize Ebola ile baş edilebileceğini öğretti.
Asıl önemli olan bu.
Bu ölçekte,
bölgede gördüğümüz bu hızlı artışa rağmen
Ebolanın üstesinden gelebileceğimizi biliyoruz.
Toplum, sağlık çalışanları ile bir araya gelip, işbirliği yaptığında
bu hastalık durdurulabilir.
Ebola Lofa ilçesinde nasıl sonlandırıldı?
Bunun için 12 ay öncesine, salgının başlangıcına dönmemiz gerek.
Pek çoğunuzun bildiği gibi bu virüs saptanamadan ilerledi
ve başlangıcından dört ay sonrasına kadar ortaya çıkarılamadı.
Çünkü Batı Afrika’da görülen bir hastalık değildi.
Bu, kıtanın yarısı kadar uzaklıkta, Afrikanın ortalarında olan bir hastalıktı.
İnsanlar bu hastalığı daha önce hiç görmediği gibi, sağlık çalışanları da
bu hastalığı daha önce görmemişti.
Neyle uğraştıklarını bilmediklerinden,
hastalığı daha komplike bir hale getirdiler
ve virüs kendine has, belirtiler ve semptomlardan daha farklı belirtiler
göstermeye başlamasına neden oldu.
Böylece Ebolayı bilen kişiler dahi hastalığı tanımlayamadı.
Bu nedenle de hastalık belli bir zaman saptanamadı.
O zamanlarda kamuoyunun bildiğinin tam tersine
virüs tespit edildiğinde destek için akın vardı.
Çoğunuzun bildiği üzere, MSF bölgede bir Ebola tedavi merkezi kurdu.
Dünya Sağlık Örgütü ve yardımcı kuruluşların işbirliğiyle
takip eden iki ay içinde virüsün tespiti için
yüzlerce insanı bölgeye gönderdi.
Bayanlar ve baylar, o zaman problem,
şimdi Ebola olduğu bilinen virüsün çok fazla yayılmış olmasıydı.
Salgın, Ebola’ya karşı şimdiye kadar girişilen
tüm müdahaleleri aşıp geçmişti.
Yıl ortasına kadar sadece Gine değil
Sierra Leone ve Liberya’ya da hastalık bulaşmıştı.
Virüs coğrafi olarak yayıldığından hastaların sayısı da artıyordu.
Bu anlarda sadece yüzlerce insan
hastalığa yakalanıp ölmedi,
ayrıca ön saflarda mücadele edenlerden,
buralara gidip yardım etmeye çalışan
sağlık çalışanları ve diğer müdahale ekiplerinden de
onlarcası hastalığa yakalandı ve öldü.
Bu ülkelerin başkanları aciliyetin farkına vardı.
Bir araya gelip ortak mücadele etmeye karar verdiler ve Conakry’de
ortak acil operasyon merkezi kurarak bu hastalığı durdurmak ve sonlandırmak,
konuştuğumuz stratejileri hayata
geçirmek için birlikte çalıştılar.
Ancak, o zamana kadar Ebola ile ilgili görmediğimiz bir şey oldu.
Olan şey, virüs ya da virüsten etkilenmiş biri
uçakla bir başka ülkeye gitti
ve ilk defa uzak bir ülkede
virüs tekrar patlak verdi.
Bu sefer 21 milyonluk nüfusu ile Nijerya’nın kalabalık metropolü
Logos’ta görüldü.
Artık virüs bu bölgedeydi.
Tahmin edeceğiniz üzere, uluslararası alarm verildi,
Böyle bir hastalığın, bu ölçekte uluslararası bir endişeye yol açtığını
daha önce görmemiştik.
Dünya Sağlık Örgütü durumun incelenmesi ve uluslararası
acil durum ilan edilmesi için acil bir uzmanlar toplantısı düzenledi.
Böyle yapmakla, o zamanlarda büyük bir sıkıntı ve
endişe içinde olan bu ülkelere önemli miktarda
uluslararası yardımın gideceği umulmuştu.
Fakat gördüğümüz daha farklı oldu.
Çok büyük bir tepki geldi.
Bir çok ülke yardıma koştu—pek çok sivil toplum örgütü ve diğer kuruluşlar,
fakat bazı yerlerde de bunun tam tersi oldu.
Alarm yükseltildi ve kısa süre sonra bu ülkeler yardım almak bir yana
aşırı derecede izole edildiklerini gördüler.
Gördüğümüz şey, ticari hava yolları bu ülkelere uçmaya başladı
ve bu virüsün hiçbir zaman bulaşmadığı insanlara
seyahat engeli getirildi.
Bu sadece ülkelerin kendilerine problem yaratmakla kalmadı,
ayrıca yardımları da etkiledi.
Bu ülkelere yardım etmek, salgınla mücadele etmek için
insan getirmeye çalışan örgütler
insanları uçağa bindiremedi
ve yardım etmek için bu ülkelere getiremedi.
Böyle bir durumda, bayanlar ve baylar,
Ebola’ya benzer bir virüs avantajlı hale gelir.
O zaman daha önce hiç görmediğimiz bazı şeylerle karşılaştık.
Virüs sadece halihazırda etkilediği bölgelerde
devam etmedi ayrıca hızlanmaya da başladı.
Burada gördüğünüz vaka sayıları gibi
daha önce karşılaşmadığımız bir büyüklük gördük.
Ebola vakaları sadece
çoktan etkilenen bölgelerde değil ayrıca daha uzak ülkelerde ve bölgelere de
yayıldı ve hızı katlanarak arttı.
Bayanlar ve baylar, şimdiye kadar gördüğümüz halk sağlığını
ilgilendiren endişe verici uluslararası alarmdı.
Bu ülkelerde neler olduğunu pek çoğunuz
televizyonlarda izlediniz ve gazetelerde okudunuz.
Sağlık sisteminin bu hastalığın ağırlığı altında çökmeye başladığını gördük.
Okulların kapandığını, pazarların başlamadığı ve
olması gereken şekilde işlemediklerini gördük.
Yanlış bilgilendirme ve yanlış anlaşılmaların bu toplumlarda
hızlı bir şekilde yayılmaya başladığını ve bunun da
paniği artırdığını gördük.
Kendilerinin çağırdığı ve yardıma gelen bu uzay elbisesi
giyinmiş bu insanlardan uzak durmaya başladılar.
Durum daha da kötüleşti.
Ülkeler acil durum ilan etmek zorunda kaldı.
Kalabalıkların karantinaya alınması gerekti ve ayaklanmalar patlak verdi.
Bu çok korkutucu bir durumdu.
Dünyanın her yanından insanlar sormaya başladı:
Ebola bu şekilde yayılmaya başlarsa durdurabilir miyiz?
Bu virüsü ne kadar iyi tanıyoruz diye sormaya başladılar.
Gerçek şu ki Ebolayı çok iyi tanımıyoruz.
Hakkında bildiklerimize bakarak yeni bir hastalık olduğunu söyleyebiliriz.
Hastalığı sadece 40 yıldır,
Orta Afrikada ilk patlak verdiği 1976 yılından beri biliyoruz.
Bunlara rağmen, pek çok şey biliyoruz:
Bu virüsün bir çeşit yarasa gibi hayatta kaldığını biliyoruz.
Virüsü taşıyan ve büyük ihtimal hastalanmış
vahşi hayvanlarla temas eden
insanlara hastalığın bulaştığını biliyoruz.
Sonra, virüsün insanlar arasında mikroplu
vücut sıvısıyla yayıldığını biliyoruz.
Hepiniz gördüğü gibi
bu korkunç hastalık insanlarda
yüksek ateş, ishal, kusma ve sonrasında maalesef
vakaların %70’i ve daha fazlasında ölüme neden olmaktadır.
Bu çok tehlikeli, güçten düşürücü ve ölümcül bir hastalık.
Uzunca bir dönem hastalığı bilmememize,
hastalık hakkında her şeyi bilmememize rağmen, nasıl durduracağımızı biliyoruz.
Ebolayı durdurmak için dört kritik nokta var.
Birincisi ve en önde geleni, hastalığı anlamalıyız.
Hastalığın nasıl yayıldığını ve nasıl durdurulacağını bilmeliyiz.
İkinci olarak, hastalıkla ilgili her bir vakayı ve bunlarla temas edenleri tespit
edebilecek bir sisteme sahip olmalı
ve intikal noktalarını bulup engellemeliyiz.
Tedavi merkezleri, uzmanlaşmış Ebola tedavi merkezleri kurmalıyız
ve burada çalışanları,
hastalığa yakalananlara yardım etmek için uğraşanları korumalıyız,
böylece hastalığı atlatabilsinler.
Ölenlere gelince,
onları güvenli fakat aynı zamanda onurlu bir şekilde gömmeliyiz ki
bu anlarda da herhangi bir hastalık bulaşması olmasın.
Ebolayı nasıl durduracağımızı biliyoruz ve stratejilerimiz işe yarıyor.
Virüs, Nijerya’da bu dört strateji ve insanların
bunları uygulaması sayesinde virüs durduruldu.
Virüs yayıldığı ve patlak verdiğinde etkisi altına aldığı
Senegal ve diğer ülkelerde durduruldu.
Böylece, bu stratejilerin gerçekten işe yaradığına dair soru işareti kalmadı.
Bayanlar ve baylar asıl sorun, bu stratejilerin
bu ölçekte, pek çok ülkenin etkilendiği ve hastalığın katlanarak büyüdüğü
bu durumda başarılı olup olmayacağıydı.
İki ya da üç ay önce yüz yüze kaldığımız asıl soru buydu.
Bugün bu sorunun cevabını biliyoruz.
Harika sivil toplum örgütleri, hükümetler, yerel liderler,
B.M.’ye bağlı örgütler ve pek çok yardım örgütünün gelip
Batı Afrika’da Ebolayı durdurmak için
mücadeleleri ve olağanüstü çalışmaları sayesinde bu cevabı biliyoruz.
Fakat orada yapılması gerekenler biraz daha farklıydı.
Bu ülkeler az önce size gösterdiğim stratejileri aldılar;
toplumsal katılım, vaka tespiti ve temas takibi, vs.,
kendilerine göre uyguladılar.
Çok fazla hastalık vardı, hastalığı farklı şekilde ele aldılar.
Yapmaya karar verdikleri şey, mümkün olduğunca çok yataklı
uzmanlaşmış tedavi merkezleri inşa ederek ilk önce hastalığın yayılmasını
yavaşlatmak ve böylece hastalığın başkalarına bulaşmasını önlemekti.
Hızlıca çok sayıda defin ekibi oluşturarak
ölülerin güvenli bir şekilde gömülmesi sağlandı.
Buna ek olarak, salgının klasik yaklaşım ile kontrol
altına alınıp alınamadığını görmek için vaka tespiti ve temas takibi ile
hastalığın yavaşlatılmasına uğraştılar.
Üç ay önce Batı Afrika’ya gittiğimde
gördüklerim olağanüstünüydü.
Devlet Başkanlarının acil operasyon merkezlerini bizzat açtıklarını gördüm.
Böylelikle hastalığın durdurulması için uluslararası yardım kampanyalarını
şahsen koordine edebilecek ve destekleyebileceklerdi.
Bu ülkelerden ve diğer ülkelerden askeri birliklerin gelerek
hastalığa yakalananların karantinaya alınacağı Ebola tedavi merkezlerinin
inşasına yardıma ettiğini gördük.
Kızılhaç’ın ve bağlı kuruluşlarının bu bölgelerde
toplumu, ölülerini güvenli ve onurlu bir şekilde kendilerinin
nasıl defnedeceklerini öğrettiğini gördük.
B.M.’in yan kuruluşlarının, Dünya Gıda Fonu’nun
ve az önce bahsettiğim stratejileri uygulamaya gelenleri
bu ülkelerin her bir köşesine hızlıca taşıyan
devasa bir hava köprüsü oluşturduğunu gördük.
Bayanlar ve baylar, gördüklerimizin en etkileyici olanıysa,
hükümetlerin ve bu ülkelerdeki liderlerin toplumla birlikte,
insanların bu hastalığı anladıklarından emin olmalarını
ve Ebolayı durdurmak için yapmak zorunda oldukları olağanüstü şeyleri
anlamalarını sağlamak için inanılmaz çalışmalar yaptıklarını gördük.
Bayanlar ve baylar sonuç olarak,
iki, üç ay öncesine kadar bilmediğimiz şeyi gördük.
Mümkün olup olmadığını gördük.
1 Aralıkta durumu değerlendirdiğimizde gördüğümüz şeyi
şimdi siz garfikte görüyorsunuz.
Bu eğriyi daraltabileceğimiz, yani
katlanarak büyümeyi değiştirebileceğimizi gördük
Bu salgını kontrol edecek kabiliyete ulaştığımıza dair umutları artırdık.
Bayanlar ve baylar bundan dolayı, şimdi Batı Afrika’daki salgının hızına
yetişeceğimize ve Ebolanın üstesinden geleceğimize dair soru işareti kalmadı.
Buna rağmen, bazıları bu eğriyi gördükleri halde
şunu soruyor:
"Peki, biraz bekleyin-- salgını yavaşlatmanız harika,
fakat bunu tamamen ortadan kaldırabilecek misiniz?”
Konuşmamın başında Liberya’nın Lofa ilçesinden
bahsederken bu soruya zaten cevap verdik.
Lofa'nın nasıl bir durumda olduğunu size anlatmıştım.
Orada sekiz haftadır Ebola vakası görülmedi.
Aynı şekilde diğer ülkelerde de benzer hikayeler var.
İlk vakanın tanımlandığı yer olan
Gine’deki Gueckodu’da da
son birkaç aydır çok nadir vakalarla karşılaşıyoruz.
Sierra Leone’deki Kenema bölgesi bir diğer salgın merkeziydi
ve son birkaç haftadır hiç vakayla karşılaşmadık.
Katettiğimiz mesafe zafer ilanı için henüz erken
ancak eldeki veriler, bayanlar ve baylar,
sadece hastalığı yakalamakla kalmadığımızı aynı zamanda bunu tamamen
ortadan kaldırabileceğimizi gösteriyor.
Şimdi asıl sorun, bunu gereken ölçekte yapabilmek.
Bu üç ülkede bunu yapabilmek, bu gerçekten büyük bir iş.
Bu ölçekte bir şeyin üzerinde bu kadar zaman durunca
başka iki tehlikeli şey gelip virüsle birleşiyor.
Birincisi rehavet.
Hastalığın seyrinin yavaşlamaya başlamasıyla
birlikte medyanın ve dünyanın dikkati buradan uzaklaşır.
Rehavet her zaman büyük bir risktir.
Diğeri ise, bunca uzun zaman yoğun bir şekilde çalışıp
aylar boyunca sadece birkaç saat uykuyla idare ettiğinizde
yorgun ve bitap düşersiniz
ve yeni riskler eylemlerinizin içine girer.
Bayanlar ve baylar, size Batı Afrika’dan yeni döndüğümü size söyleyebilirim.
Bu ülkelerin insanları ve liderleri
rehavete kapılmadılar.
Ebolanın ülkelerinden tamamen yok olmasını istiyorlar.
Ve evet, bu insanlar yoruldu ama azimlerini bırakmadılar.
Bunu bitirmek için gerekli olan enerjiye
cesarete ve güce sahipler.
Bayanlar ve baylar, bu aşamada ihtiyaçları olan
uluslararası toplumun onların yanlarında olmaları
ve desteklemeleri.
Hatta, bu işi tamamlamak için daha fazla yardım getirmelerine ihtiyaçları var.
Çünkü Ebolayı şimdi bitirmek, her şeyi virüsün aleyhine çevirmek ve
onu avlamak anlamına geliyor.
Unutmayın, bu virüs, tüm bu krizler sadece bir vaka ile başladı
ve bir vakayla sona erecek.
Ancak, bu ülkelerin yeterli epidemiyologa, yeterli sağlık çalışanına,
yeterli lojistikçiye ve birlikte çalışacak yeterli diğer personele sahip olması
lazım ki, her bir vakayı ve bunlarla temas edenleri tespit edebilsinler
ve bu hastalığı sonsuza kadar durdursunlar.
Bayanlar ve baylar, Ebolanın üstesinden gelinebilir.
Şimdi, bu hikayeyi sizi dinleyecek insanlara anlatmanız
onları Ebolanın ne olduğu hakkında eğitmeniz
ve daha da önemlisi Ebolayı yok etmek için
ihtiyaç duyduğumuz kaynakları bu ülkelere getirebilecek kişileri desteklemeniz
için size ihtiyacımız var.
Orada hayatta kalacak ve durumları iyileşecek pek çok insan var.
Bunda Ebolayı yenmek için yaptığınız yardımların payı olacak.
Teşekkür ederim.
(Alkış)
Коли кілька місяців тому мене запросили виступити,
ми з організаторами обговорили низку заголовків,
запропонували та обговорили чимало різних питань.
Та ніхто не згадав цього,
і причина в тому, що два місяці тому
Ебола зростала в геометричній прогресії
і поширювалась на більші території,
ніж ми могли собі уявити.
Світ був в паніці, шокований та стривожений
цією хворобою, ніколи не баченою досі в сучасній історії.
Та сьогодні я тут, щоб говорити про боротьбу з Еболою
через людей, про яких ви ніколи не чули,
таких як Пітер Клемент, ліберійський лікар, який працює в графстві Лофа,
місце, про яке багато з нас, ніколи не чули, ймовірно, в Ліберії.
Причина, чому графство Лофа є таке важливе
полягає в тому, що близько 5 місяців тому,
коли епідемія тільки почала поширюватись,
Графство Лофа було точно в центрі, епіцентрі епідемії.
В той час "Лікарі без кордонів" та місцевий лікувальний центр
бачили десятки пацієнтів кожен день,
і ці пацієнти, ці спільноти ставали дедалі більше схвильованими
з плином часу, цією хворобою і тим, що вона робила з їхніми сім'ями,
громадами, дітьми та родичами.
Тож Пітер Клемент мусив 12 годин долати шлях по вибоїстій дорозі
з Монровії, столиці, аж до графства Лофа,
щоб спробувати взяти під контроль зростаючу тут епідемією.
Прибувши, Пітер побачив той жах, який я щойно згадував.
Тож він сів з місцевими керівниками та почав слухати.
І те, що він почув, було жахливим.
Він дізнався про відчай і спустошення
людей, заражених хворобою.
Він чув жахливі історії
не лише про втрати, які спричинила Ебола,
але й те, що вона зробила з сім'ями, та з громадами.
І він слухав місцеве керівництво і те, що вони йому говорили --
Вони сказали: "Коли наші діти хворіють, коли наші діти помирають,
ми не можемо тримати їх в той час, коли хочемо бути найближчими до них.
Коли наші рідні помирають, ми не в змозі дбати про них згідно з нашими традиціями.
Нам не дозволено мити їх тіла, щоб потім поховати
так, як вимагає наше суспільство та ритуали.
І по цій причині вони сильно стривожені, сильно стурбовані,
бо ціла епідемія розгорталась перед їхніми очима.
Люди звертались до медиків, які приходили,
до героїв, які намагались врятувати суспільство,
допомогти працювати з суспільством, та вони не мали доступу до медиків.
І те, що відбувалось в той час, Пітер пояснював керівникам.
Вони вислухали його. Вони помінялися місцями.
Пітер пояснив, що таке Ебола, чим є ця хвороба.
Він пояснив, що вона спричинила їхнім громадам.
І він пояснив, що Ебола загрожує всьому, що робить нас людьми.
Ебола означає, що ви не можете дбати про своїх дітей як належить у цій ситуації.
Ви не можете поховати мертвих, так як мусите.
Ви повинні довіряти людям в скафандрах, які роблять це за вас.
І, леді та джентльмени, потім сталось щось надзвичайне.
Громада, медики, та Пітер сіли разом
та склали новий план для контролю Еболи в графстві Лофа.
Причина, чому це така важлива історія, леді та джентльмени,
полягає в тому, що графство, яке було в центрі епідемії,
за яким спостерігали, про яке читали в газетах,
дивилися на телеекранах,
сьогодні в графстві Лофа близько 8 тижнів не було жодного випадку Еболи.
(Оплески)
Але це не значить, що робота завершена.
Як і раніше, існує великий ризик повторення ситуації.
Але це вчить нас тому, що з Еболою можна боротися.
І це головне.
Навіть при такому рівні,
з такою швидкістю зростання, яку ми бачили в цих умовах,
ми знаємо, що Еболу можна перемогти.
Коли громади співпрацюють разом з працівниками охорони здоров'я,
саме тоді хвороба може бути зупинена.
Але, в першу чергу, як Ебола була зупинена в графстві Лофа?
Тож, ми повернемось на 12 місяців назад, до початку епідемії.
Як багато хто з вас знає, вірус пройшов не поміченим,
його не фіксували, 3 чи 4 місяці з моменту початку.
Тому що це не захворювання Західної Африки,
це хвороба Центральної Африки, на півматерика далі.
Люди ніколи не бачили цієї хвороби;
медики ніколи не бачили цієї хвороби.
Вони навіть не знали, з чим мають справу,
і ще гірше, що
сам вірус спричиняв симптоми, які не були типові
для звичайної хвороби.
Тож люди навіть не розпізнали хворобу, відому як Ебола.
Тому деякий час її не фіксували.
Та всупереч переконанням суспільства в той час,
як тільки вірус був виявлений, піднялась хвиля підтримки.
Як багато хто знає, "Лікарі без кордонів" швидко організували лікувальний центр Еболи.
Всесвітня організація охорони здоров'я та її партнери
протягом наступних двох місяців зрештою задіяли сотні людей,
щоб мати можливість відстежувати вірус.
А проблемою, леді та джентльмени, є те, що в той час, цей вірус
добре відомий як Ебола, поширився занадто далеко.
Він навіть випереджав самого себе, його відлуння
звучало далеко від місця спалаху.
До середини року не лише Гвінея,
а й Сьєрра-Леоне та Ліберія були також заражені.
Оскільки вірус поширювався географічно, кількість випадків зростала,
і в цей час не тільки сотні людей були заражені
і помирали від хвороби,
але - що не менш важливо - працівники швидкого реагування,
люди, які приїхали допомогти,
працівники охорони здоров'я та інші рятувальники
також заразились і помирали десятками.
Президенти цих країн зрозуміли небезпеку.
Недавно вони зустрілись та домовились про спільні дії
та розробили рятувальну операцію в Конакрі,
щоб спільними зусиллями зупинити цю хворобу
та реалізувати ті стратегії, про які ми говорили.
Та сталось те, чого ми раніше ніколи не помічали в Ебола.
Сталось те, що вірус чи хтось заражений вірусом,
сіли на літак та полетіли до іншої країни,
і вперше ми побачили, що в іншій далекій країні
вірус виринув знову.
На цей раз це було в Нігерії, в переповненому мегаполісі Лагос,
21 мільйон людей.
Тепер вірус був там.
І як ви можете передбачити, це була міжнародна тривога,
міжнародна проблема небачених досі масштабів,
спричинена таким захворюванням.
Всесвітня організація охорони здоров'я негайно скликала раду експертів,
розглянула ситуацію, оголосила міжнародну тривогу.
В такому разі очікувався широкий вияв
міжнародної співучасті для допомоги цим країнам,
які мали чимало проблем і турбот в той час.
Та ми побачили кардинально протилежне.
Була широка реакція.
Низка країн прийшла на допомогу, чимало НДО та інших, як ви знаєте,
та в цей час в багатьох місцях трапилось протилежне.
Тривога зростала, і скоро ці країни опинилися
без необхідної підтримки, все більше ізольованими.
Ми бачили, що в ці країни почали літати комерційні авіалінії,
і людям, в яких не було виявлено вірусу,
не дозволяли подорожувати.
Це створювало проблеми не тільки, власне, для країн,
але також і для реагування.
Ті організації, які намагались привезти людей
та спробувати допомогти у боротьбі зі спалахом,
просто не могли знайти літак,
не могли доставити їх до країн, щоб мати можливість лікувати.
В такій ситуації, леді та джентльмени,
у Еболи є перевага.
Ми ніколи не бачили такого раніше.
Цей вірус не тільки розповсюджувався там,
де вже було зараження, а й почав зростати,
і ми бачили численні випадки, показані тут,
те, що ми ніколи не бачили в таких масштабах,
геометричне зростання випадків Еболи
не тільки в районах, які вже були інфіковані,
але щораз далі вглиб країн.
Леді та джентльмени, це найбільш небезпечна
міжнародна тривога в охорони здоров'я, яку ми коли-небудь бачили.
І те, що потім сталось в цих країнах,
багато з вас бачили по телебаченню, читали в газетах -
система охорони здоров'я під вагою епідемії почала руйнуватись.
Ми бачили, що школи закриваються, ринки більше не відкриваються,
більше нічого не працювало в цих країнах, так як повинно.
Дезінформація та хибні уявлення почали стрімко поширюватись
через громади, що робило цю ситуацію
ще страхітливішою.
Вони почали відсторонюватись від тих людей в космічних скафандрах,
так вони звали їх, тих хто мав допомогти.
І тоді ситуація стала ще гіршою.
Країнам довелось оголосити надзвичайний стан.
Чимало населення потребувало карантину, а потім спалахнули протести.
Це була дуже, дуже жахлива ситуація.
У всьому світі багато людей почали питати,
чи можна взагалі зупинити Еболу, коли вона так починає поширюватись?
І вони почали запитувати, дійсно, чи добре ми знаємо цей вірус?
Річ у тім, що ми не знаємо достатньо багато про Еболу.
Це відносно сучасна хвороба, зважаючи на те, що ми знаємо про неї.
Це захворювання відоме тільки 40 років,
з того часу, як воно вперше з'явилось в Центральній Африці в 1976.
Але незважаючи на це, відомо чимало.
Цей вірус, ймовірно, живе в певному виді кажанів.
І, ймовірно, проникає до людського організму
при контакті з дикими тваринами,
що були заражені вірусом та, скоріш за все, хворіють.
Також відомо, що вірус передається від людини до людини
через заражені виділення тіла.
Як ви всі вже бачили,
ми знаємо жахливу хворобу, яка впливає на людей,
спричиняючи сильну лихоманку, діарею та блювоту,
а потім, на жаль, в 70 % випадках чи навіть частіше, смерть.
Це дуже небезпечна, виснажлива та смертельно небезпечна хвороба.
Незважаючи на те, що ми не чули про цю хворобу досить довгий час,
і ми нічого не знаємо про неї, ми знаємо, як її зупинити.
Є чотири вирішальних фактори, щоб зупинити Ебола.
Насамперед, громади мали знати, з якою хворобою мають справу,
мали зрозуміти, як вона поширюється та як зупинити її.
І тоді повинні були налаштувати систему для пошуку кожного окремого випадку,
усіх контактуючих,
і почати відстежувати ланцюжок передачі, щоб припинити це.
Ми повинні мати лікувальні центри, спеціалізовані лікарні для хворих Ебола,
де працівники захищені,
коли намагаються надати допомогу зараженим людям,
щоб вони могли побороти хворобу.
А для тих, хто помер,
повинні організувати безпечні та водночас гідні похорони,
і тоді поширення не буде.
Тож ми знаємо, як зупинити Ебола, і ці стратегії діють, леді та джентльмени.
Вони зупинили вірус в Нігерії,
і, очевидно, їх почали запроваджувати.
Вірус зупинили в Сенегалі, в зоні поширення та в інших країнах,
де були спалахи.
Тож немає сумнівів, що ці стратегії дійсно працюють.
Але питання в тому, леді та джентльмени, чи працюватимуть ці стратегії
при цих масштабах, в цій ситуації, з великою кількістю постраждалих країн,
з геометричним зростанням, яке ви бачили.
Ми стояли перед цією проблемою 2 чи 3 місяці тому.
Тепер ми знаємо відповідь на це питання.
Ми знаємо відповідь завдяки надзвичайній праці
неймовірних громадських організацій, урядів, місцевих лідерів,
агенцій ООН та багатьох гуманітарних та інших організацій,
що прийшли та вступили у боротьбу проти Еболи у Західній Африці.
Але, те що було зроблене потім, трохи відрізнялось.
Країни прийняли вищезгадані стратегії;
співпраця з громадами,
виявлення випадків,
відстеження контактів, тощо.
і вони поставили все з ніг на голову.
Різні хвороби вимагали різних методів.
Вони вирішили спершу спробувати уповільнити епідемію,
швидко організовуючи якомога більше ліжок в спеціалізованих лікарнях.
Таким чином, вони змогли запобігти передачі захворювання від уже заражених.
Вони швидко створювали чимало поховальних груп,
щоб цілком безпечно мати справу з мертвими,
так вони намагались уповільнити спалахи,
щоб потім побачити, чи дійсно можна все контролювати класичним методом -
пошуком та відстеженням.
І коли я прибув до Західної Африки приблизно 5 місяців тому,
коли я був там, то побачив надзвичайне.
Я бачив, як президенти самі відкривали оперативні медичні центри проти Еболи,
щоб вони могли особисто координувати, наглядати та очолити
сплеск міжнародної підтримки, щоб спробувати зупинити цю хворобу.
Ми бачили, як військові в країні та далеко поза її межами
приходили, щоб допомогти збудувати лікувальні центри Еболи,
які можна було використати для ізоляції хворих.
Ми бачили, як Червоний Хрест на місці працював з партнерськими організаціями,
щоб навчити громади безпечно ховати померлих
гідним чином.
І ми побачили, як ООН та Світова продовольча програма
створили величезний повітряний міст,
щоб швидко доставити медиків до кожного куточка країни,
щоб мати змогу реалізувати ці стратегії, про які ми щойно говорили.
Але, леді та джентльмени, ще більше вражає
грандіозна робота урядів,
президентів цих країн, разом з громадами,
в спробах переконати людей зрозуміти хворобу,
зрозуміти незвичайні речі, які вони повинні зробити, щоб зупинити Ебола.
І як результат, леді та джентльмени,
ми побачили, про що навіть і не знали лише 2 чи 3 місяці тому,
чи те, що взагалі не було можливе.
Те, що ми побачили, ви зараз бачите на цьому графіку,
коли 1 грудня ми підвели підсумки.
Ми побачили, що, так би мовити, змогли зігнути криву,
змінити геометричне зростання,
і принести надію на повернення контролю над цим спалахом.
І з цієї причини, леді та джентльмени, тепер немає ніякого сумніву,
що ми впораємося із спалахом в Західній Африці та здолаємо Ебола.
Та інша проблема в тому,
що багато людей задумуються,
коли бачать цю криву, запитуючи:
"Що ж, чекайте, чудово, що ви може її знизити,
та чи дійсно ви можете опустити її до нуля?"
Повертаючись до початку розмови, ми вже відповіли на це питання,
де я говорив про графство Лофа в Ліберії.
Ми розповіли вам історію, що привело графство Лофа до ситуації,
коли за 8 тижнів вони не побачили жодного випадку Еболи.
Але в інших країнах також подібні історії.
В Гекеду в Гвінеї,
де був зареєстрований перший випадок,
ми бачили дуже, дуже мало випадків за останні кілька місяців,
і в Кенема, в Сьєрра-Леоне, інше місто в епіцентрі,
ми не зустрічали вірусу більше ніж 2 тижні --
звичайно, занадто рано говорити про перемогу,
але, очевидно, леді та джентльмени,
відповідні заходи можуть не тільки вплинути на хворобу,
але й знизити її до нуля.
Однак проблема в тому, як робити це в необхідних обсягах
у цих трьох країнах, і це величезна проблема.
Тому що, коли при таких масштабах ви витрачаєте на щось багато часу,
до вірусу можуть приєднатися дві інші загрози.
Перше з них - це самовдоволеність,
ризик того, що як тільки крива почне ламатися,
кругом буде телебачення, світ спостерігатиме за всім.
Самовдоволеність - завжди ризик.
Інший ризик, само собою, що працюючи так довго і тяжко,
і за останні місяців маючи кілька годин сну
люди втомлені, вони виснажені,
і ці нові небезпеки починають давати про себе знати.
Леді та джентльмени, я вас запевняю, я щойно повернувся із Західної Африки.
Люди цих країн, лідери цих країн,
вони не самовдоволені.
Вони хочуть звести до нуля Еболу в своїх країнах.
І ці люди, так, вони втомлені, але не виснажені.
У них є енергія, є відвага,
є сила довести все до кінця.
Все, що їм потрібно, на цьому етапі, леді та джентльмени,
це рішуча підтримка міжнародної спільноти,
знаходитися з ними,
сприяти та підтримувати навіть більше, в цей час, щоб завершити роботу.
Тому що зупинити Еболу просто зараз значить помінятися з ним місцями
та розпочати полювання на нього.
Пам'ятайте, вірус, радше ціла криза, розпочалась з окремого випадку
і припиниться також на окремому випадку.
Але це зупиниться, якщо ті країни матимуть достатньо епідеміологів,
достатньо медиків, логістиків та людей, які працюватимуть з ними,
щоб знайти кожен окремий випадок та прослідкувати випадки контактів
і впевнитися, що хвороба зупинилась раз і назавжди.
Леді та джентльмени, Еболу можна побороти.
Потрібно лиш, щоб ви запам'ятали та розповіли цю історію іншим
та пояснили, що значить боротись з Еболою,
і що важливіше, потрібно приєднатися до людей,
які можуть знайти все необхідне для цих країн,
для боротьби із захворюванням.
Багато людей там виживуть і стануть на ноги,
значною мірою завдяки вашій допомозі в боротьбі з Еболою.
Дякую.
(Оплески)
Khi tôi được mời đến thực hiện bài phát biểu này một vài tháng trước đây,
chúng tôi đã bàn luận về một số chủ đề với ban tổ chức,
rất nhiều vấn đề khác nhau được thảo luận và tranh luận.
Vậy mà không một ai nhắc tới đề tài này,
bởi 2 tháng trước,
Ebola đã phát triển theo cấp số nhân
và phát tán rộng rãi trên nhiều khu vực hơn chúng ta từng chứng kiến,
cả thế giới đã bị chấn động, lo lắng và quan ngại
bởi dịch bệnh này theo một cách mà chúng ta chưa từng thấy trong lịch sử gần đây.
Nhưng hôm nay, tôi có thể đứng đây và tôi có thể nói với bạn về cách đánh bại Ebola
Bởi vì những người mà bạn chưa từng nghe nói tới,
những người như Peter Clement, một bác sĩ người Liberia đang làm việc ở tỉnh Lofa
Nơi mà rất nhiều người trong số các bạn có lẽ chưa từng nghe tới, nó ở Liberia.
Lý do mà hạt Lofa trở nên quan trọng
là vì vào khoảng 5 tháng trước,
khi bệnh dịch mới bắt đầu phát triển,
Hạt Lofa ở ngay trung tâm, tâm chấn của đại dịch này.
Vào thời điểm đó, MSF và các trung tâm trị liệu ở đó,
họ đang chăm sóc hàng tá bệnh nhân từng ngày,
và những bệnh nhân, những cộng đồng này theo thời gian càng ngày càng trở nên
sợ hãi hơn với dịch bệnh này và những gì nó đã gây ra với gia đình họ,
với cộng đồng của họ, với con của họ, với người thân của họ.
Và vậy là Peter Clement được giao sứ mệnh lái xe 12 tiếng trên con đường dài, gồ ghề
từ thủ đô Monrovia đến tỉnh Lofa,
để thử và giúp kiểm soát sự bùng phát của bệnh dịch nơi đây
Và những gì Peter thấy khi ông đến nơi là sự kinh hoàng mà tôi đã đề cập với bạn.
ông ấy ngồi cùng với những lãnh đạo địa phương và lắng nghe.
Và những gì mà ông ấy nghe thấy thật rất đau lòng.
Ông đã nghe về sự tàn phá và sự tuyệt vọng
của những người dân chịu ảnh hưởng bởi dịch bệnh này.
Ông nghe thấy những câu chuyện đau lòng
không chỉ về những tổn hại mà Ebola gây ra cho con ngừơi
mà còn những gì nó gây ra cho các gia đình và cho cộng đồng.
Và ông ấy lắng nghe các lãnh đạo địa phương nơi đó và những gì họ bảo ông
Họ nói,"Khi những đứa trẻ của chúng tôi bị ốm, khi chúng đang dần chết,
chúng tôi không thể ôm chúng vào lúc mà chúng tôi muốn gần gũi chúng nhất.
Khi người thân chúng tôi chết, chúng tôi không thể chăm sóc họ theo phong tục
Chúng tôi không được phép tắm cho thi thể để chôn cất
theo cái cách mà cộng đồng và nghi lễ của chúng tôi yêu cầu.
Và vì lý do này, họ đã thực sự bất an và lo lắng
và toàn bộ đại dịch đã được tháo gỡ trước mặt họ.
Họ tìm đến những nhân viên y tế, những người đã đến giúp họ,
những anh hùng đến để cố gắng và hỗ trợ giúp cộng đồng,
để hợp tác với cộng đồng, nhưng những người này không thể tới gần họ.
Và những gì xảy ra tiếp theo, là Peter giải thích cho các lãnh đạo.
Lãnh đạo lắng nghe. Họ thay đổi tình hình.
Và Peter giải thích Ebola là gì. Ông ấy giải thích bệnh dịch đó là gì.
Ông ấy giải thích nó đã làm gì với cộng đồng họ
Và ông ấy giải thích rằng Ebola đe dọa mọi thứ làm nên con người chúng ta.
Ebola là bạn không thể ôm con bạn theo cách mà bạn sẽ làm trong tình cảnh này.
Bạn không thể lo hậu sự theo bạn đáng lẽ sẽ làm.
Bạn phải giao phó việc đó cho những người trong bộ đồ vũ trụ.
Và thưa quý vị, những gì xảy ra thật sự rất phi thường:
Các cộng đồng, nhân viên y tế và Peter ngồi xuống cùng nhau
và cùng nhau lập ra một kế hoạch mới để kiểm soát Ebola ở tỉnh Lofa.
Và lý do mà câu chuyện này là một câu chuyện quan trọng, thưa quý vị
là vì đến hôm nay, tỉnh Lofa, cái nơi mà ngay giữa trung tâm bệnh dịch
các vị đã theo dõi, các vị đã đọc báo,
các vị đã thấy tin tức qua màn hình tivi,
Đến hôm nay, tỉnh Lofa đã gần được 8 tuần không có một trường hợp Ebola nào.
(khán giả vỗ tay)
Điều này hiển nhiên không có nghĩa là công việc đã được hoàn thành,
Vẫn còn một nguy cơ lớn với nhiều trường hợp khác ngoài kia
Nhưng nó dạy cho chúng ta rằng Ebola có thể bị đánh bại
Đó là điều mấu chốt
Thậm chí với mức độ này
thậm chí với sự phát triển nhanh mà chúng ta đã thấy trong môi trường ở đây
giờ chúng ta biết Ebola có thể bị đánh bại
Khi cộng đồng làm việc cùng nhau cùng với những nhân viên y tế
đó là lúc bệnh dịch này có thể dừng lại
Nhưng bằng cách nào Ebola đã kết thúc ở nơi đầu tiên là hạt Lofa?
Chúng ta phải quay trở lại 12 tháng trước khi bắt đầu dịch này.
Và như nhiều bạn biết, virus này đã không được phát hiện
nó không bị phát hiện từ 3 đến 4 tháng kể từ khi nó bùng phát
Bởi vì đây không phải là bệnh của Tây Phi,
Nó là bệnh của Trung Phi, một nửa lục địa phía xa
Người ta chưa hề thấy bệnh này bao giờ
Những nhân viên y tế chưa hề thấy bệnh này bao giờ
Họ đã không biết phải làm gì
và để khiến vấn đề trở nên phức tạp hơn
Virus đó tự tạo cho nó một triệu trứng, một kiểu biểu hiện
mà không giống như đặc thù của bệnh
Vì thế con người thậm chí không nhận ra Ebola, dù họ biết Ebola
Đó là lý do nó không bị phát hiện trong một thời gian
Nhưng trái ngược với niềm tin công chúng những ngày đó
một khi virus bị phát hiện, sự hỗ trợ tăng nhanh đột biến
MSF nhanh chóng thiết lập một trung tâm chữa trị Ebola tại khu vực, như bạn biết
Tổ chức sức khỏe thế giới và những đối tác mà nó làm việc cùng
cuối cùng đã triển khai hàng trăm người trong hai tháng sau đó
để có thể giúp theo dõi virus.
Vấn đề là, thưa quý vị, sau đó, virus này,
với tên gọi nổi tiếng, Ebola đã phát tán rất xa
Nó đã vượt qua một trong những phản ứng lớn nhất
mà cho đến nay được gắn với tên gọi sự bùng nổ Ebola
Đến giữa năm, không chỉ Guinea
mà cả Sierra Leone và Leberia cũng bị nhiễm
Virus đã trải rộng theo địa lý số lượng đã tăng lên
và tại thời điểm đó, không chỉ hàng trăm người bị nhiễm
và chết bởi bệnh này,
mà quan trọng, những người ứng phó đầu tiên
những người đến để cố gắng giúp
những nhân viên y tế, những người giúp đỡ khác
cũng bị ốm và chết rất nhiều
Tổng thống của những nước này nhận ra sự khẩn cấp
Họ gặp nhau ngay thời gian đó, họ đồng ý về hành động chung
và họ cùng nhau tạo một trung tâm hoạt động khẩn cấp liên kết tại Conakry
để cố gắng và làm việc cùng nhau nhằm kết thúc căn bệnh này
để triển khai những chiến thuật mà chúng ta đã đề cập
Nhưng điều xảy ra sau đó là những gì chúng tôi chưa từng nhìn thấy về Ebola
Điều xảy ra là virus hoặc ai đó có virus
lên máy bay, di chuyển sang nước khác
và lần đầu tiên, chúng tôi thấy ở một nước xa xôi
virus lại xuất hiện.
Lần này là ở Nigeria, tại đô thị đông đúc của Lagos,
21 triệu người.
Bây giờ virus đã ở trong môi trường
và như bạn có thể đoán được, một hồi chuông cảnh báo quốc tế
một mức độ liên quan quốc tế mà chúng tôi chưa thấy trong vài năm trở lại
gây ra bởi một bệnh dịch như thế này
Tổ chức sức khỏe thế giới ngay lập tức kêu gọi cùng nhau một kênh chuyên gia
xem xét tình hình, thông báo một tình huống khẩn cấp quốc tế
để làm điều đó, mong muốn là có một sự lan tỏa rộng lớn
về sự trợ giúp quốc tế để giúp những nước này
những nước đang trong khó khăn thời điểm đó
Nhưng điều chúng tôi thấy là một thứ rất khác
Có một vài phản hồi lớn
Số lượng quốc gia đến trợ giúp -- nhiều tổ chức phi chính phủ, như bạn biết
nhưng cùng thời điểm, sự đối nghịch xảy ra ở nhiều nơi.
cảnh báo tăng lên, và rất nhanh những quốc gia này nhận ra
không những không nhận được hỗ trợ họ cần, mà ngày càng bị cô lập
Điều chúng tôi thấy là những chuyến bay thương mại đến những quốc gia này
và những người chưa từng bị phát hiện mắc virus
không còn được phép đi du lịch
Điều này hiển nhiên không chỉ gây khó khăn cho những nước liên quan
mà còn ảnh hưởng đến sự ứng phó
Những tổ chức đó cố gắng đưa người sang
cố gắng giúp họ ứng phó với bệnh dịch
thì không thể đưa người lên máy bay,
họ không thể đưa họ đến những quốc gia để có thể ứng phó.
Trong tình huống đó, thưa quý vị
một virus như Ebola được hưởng lợi.
Và điều chúng ta đã thấy cũng là một thứ chúng ta chưa từng thấy trước kia
Không chỉ virus tiếp tục phát tán ở những nơi đó
nơi chúng đã trở nên lây nhiễm, rồi sau đó bắt đầu bùng phát nhanh chóng
và chúng ta đã thấy số ca nhiễm mà bạn biết,
điều chúng ta chưa từng thấy trước kia trên một quy mô như thế
sự bùng nổ ghê gớm những ca nhiễm Ebola
không chỉ ở những nước hoặc khu vực đã bị lây nhiễm
và còn trải rộng và sâu hơn ở những quốc gia này
Thưa quý vị, một trong những vấn đề liên quan
tình trạng khẩn cấp quốc tế ở sức khỏe cộng đồng chúng ta từng thấy
Và điều đã xảy ra ở những nước này sau đó
nhiều bạn nhìn thấy trên truyền hình, qua báo chí,
chúng ta thấy hệ thống sức khỏe bắt đầu sụp đổ dưới sức nặng của dịch bệnh này
Chúng ta thấy trường học bắt đầu đóng cửa, thị trường không còn hoạt động,
không còn theo chức năng vốn dĩ ở những nước này
Chúng ta thấy thông tin và nhận thức sai lệch bắt đầu lan tràn
thậm chí nhanh hơn trong cộng đồng, trở nên báo động hơn
về tình huống này.
Họ bắt đầu tránh xa những người mà bạn nhìn thấy trong bộ quần áo không gian
người mà họ từng gọi, là những kẻ đã đến để giúp
Và khi tình huống trở nên thậm chí tồi tệ hơn
Những quốc gia phải ban bố tình trạng khẩn cấp
Lượng lớn người dân cần được cách ly tại vài khu vực, sau đó một vài thoát ra ngoài
Đó là một tình huống rất, rất đáng sợ.
Trên thế giới, nhiều người bắt đầu thắc mắc
liệu chúng ta có thể dừng Ebola khi nó bắt đầu phát tán như thế ?
Và họ bắt đầu hỏi, chúng ta thực sự biết về virus này như nào ?
Sự thực là chúng ta không hiểu về Ebola thực sự nhiều
Nó là một bệnh tương đối mới theo cách chúng ta biết về nó
Chúng ta mới biết về bệnh dịch trong 40 năm,
từ lần đầu nó xuất hiện ở Trung Phi năm 1976.
Nhưng thay vào đó, chúng ta biết nhiều thứ
Chúng ta biết rằng virus này có thể sống trong một loại dơi
Chúng ta biết nó có thể xâm nhập vào một quần thể người
khi chúng ta tiếp xúc với động vật hoang dại
mà đã bị nhiễm virus và có thể ốm vì nó.
Sau đó chúng ta biết rằng virus phát tán từ người sang người
thông qua dịch cơ thể (máu) bị nhiễm.
Và như bạn đã thấy,
chúng ta biết căn bệnh khủng khiếp mà sau đó nó gây ra ở người
khi chúng ta thấy bệnh này gây ra sốt nặng, tiêu chảy, nôn mửa,
và sau đó không may là 70% hoặc hơn những ca nhiễm đã chết.
Đây là căn bệnh rất nguy hiểm, suy nhược và chết người.
Nhưng mặc dù thực tế chúng ta không biết bệnh này trong một thời gian dài,
và chúng ta không biết mọi thứ về nó, chúng ta biết cách nào để dừng nó lại
Có 4 thứ quan trọng để dừng Ebola lại.
Đầu tiên và trên hết, cộng đồng phải hiểu về bệnh này,
họ phải hiểu bằng cách nào nó phát tán và làm sao dừng nó lại.
Và sau đó họ phải có khả năng phát hiện những trường hợp đơn lẻ,
mọi thông tin về những trường hợp đó,
và bắt đầu theo dõi chuỗi lây truyền để có thể dừng những chuỗi này lại.
Chúng ta phải có những trung tâm chữa trị, trung tâm đặc trị Ebola,
nơi những người làm việc được bảo vệ
và họ cố gắng cung cấp trợ giúp cho những người nhiễm bệnh
để những người này có thể sống sót qua bệnh.
Và sau đó với những người bị chết,
chúng ta phải đảm bảo an toàn, đồng thời có một quá trình chôn cất trang nghiêm
để không còn lây lan trong thời gian đó.
Chúng ta biết dừng Ebola bằng cách nào và với những công việc này, thưa quý vị.
Virus đã được dập tắt ở Nigeria bởi 4 chiến lược đó
và tất nhiên bởi những người thực hiện chúng
Nó được dập tắt ở Senegal, nơi nó phát tán và nhiều quốc gia khác
mà bị lây nhiễm bởi virus này, trong dịch bệnh này.
Không có nghi ngờ về việc những chiến thuật này thực sự tác dụng
Câu hỏi lớn, thưa quý vị, là liệu những chiến thuật này có thể tác dụng
trên quy mô này, trong tình huống này, với nhiều quốc gia bị ảnh hưởng
với sự lớn mạnh ghê gớm như bạn đã thấy
Đó là câu hỏi lớn chúng ta phải đối mặt chỉ hai hay ba tháng trước.
Hôm nay chúng ta biết câu trả lời cho câu hỏi đó.
Và chúng ta biết câu trả lời đó bởi vì công sức phi thường
của một nhóm phi thường NGO, của chính phủ, của lãnh đạo địa phương,
của những cơ quan liên hợp quốc và nhiều tổ chức thiện nguyện và khác nữa
đã đến và tham gia cuộc chiến để cố gắng dừng Ebola lại ở Tây Phi.
Nhưng điều phải được thực hiện ở đó lại hơi khác một chút
Những quốc gia này làm theo những cách tôi mới chỉ cho các bạn
cam kết cộng đồng, tìm kiếm ca nhiễm, truy vết thông tin vân vân,
và họ thay đổi quan niệm.
Có quá nhiều ca bệnh, họ tiếp cận nó theo một cách khác
Điều họ quyết định làm là họ sẽ cố gắng và làm chậm lại dịch bệnh này
bằng cách tạo ra nhanh nhiều giường nhất có thể ở những trung tâm trị liệu đặc biệt
để họ có thể ngăng bệnh phát tán từ những nơi bị nhiễm
Họ nhanh chóng thành lập rất nhiều đội chôn cất
để họ có thể đối phó an toàn với người chết
và bằng cách đó, họ cố gắng và làm chậm dịch bệnh này
để thấy liệu nó có thực sự được kiểm soát bằng cách tiếp cận thông thường
như tìm ca nhiễm và truy thông tin.
Khi tôi đến Tây Phi khoảng 3 tháng trước,
khi tôi ở đó điều tôi nhìn thấy thật là phi thường.
Tôi thấy tổng thống mở những trung tâm khẩn cấp để chống lại Ebola
để họ có thế điều phối và giám sát một cách trực tiếp
sự gia tăng trợ giúp quốc tế để cố gắng dừng bệnh dịch này.
Chúng ta thấy quân đội ở trong và ngoài những quốc gia này
đến để giúp xây dựng những trung tâm chữa trị Ebola
có thể được dùng để cách ly những người ốm.
Chúng ta thấy hội chữ thập đỏ làm việc với những đơn vị đối tác trên mặt đất ở đó
giúp đào tạo cộng đồng để họ có thể thực sự chôn cất an toàn người chết
theo một cách trang nghiêm.
Ta thấy các cơ quan U.N, chương trình lương thực thế giới
xây dựng chiếc cầu không vận khổng lồ
để có thể đưa người phản ứng đến mọi ngóc ngách trên đất nước một cách nhanh chóng
để có thể thực hiện những chiến thuật chúng tôi vừa nói đến
Điều chúng ta thấy, thưa quý vị, có thể là ấn tượng nhất
là việc làm đáng kinh ngạc của các chính phủ,
các lãnh đạo trong những quốc gia này, với cộng đồng
để cố gắng đảm bảo rằng người dân hiểu về bệnh dịch này
hiểu những điều phi thường họ phải làm nhằm cố gắng dừng Ebola.
Và kết quả, thưa quý vị,
chúng ta thấy một vài điều chúng ta không biết chỉ 2 hay 3 tháng trước,
liệu rằng nó có thể hay không.
Điều chúng tôi thấy là cái bạn thấy bây giờ trong biểu đồ này,
khi chúng tôi đánh giá chung lại vào 1.12
Điều chúng ta thấy là chúng ta có thể tác động vào vòng cung đó, để nói,
thay đổi sự phát triển bùng phát này
và mang lại một vài hi vọng về khả năng kiểm soát dịch bệnh này.
Vì nguyên nhân đó, thưa quý vị, tuyệt đối không có câu hỏi nào hiện tại
rằng liệu chúng ta có thể theo kịp dịch bệnh này ở Tây Phi và đánh bại Ebola.
Câu hỏi lớn nhất mà nhiều người đang hỏi
thậm chí khi đã nhìn thấy đường cong này,
"Chà, chờ một phút, thật tuyệt là bạn có thể làm chậm nó lại,
nhưng liệu bạn có thực sự đưa nó về 0 ?"
Chúng ta thực sự đã trả lời câu hỏi đó lúc bắt đầu buổi nói chuyện này,
khi tôi nhắc tới hạt Lofa ở Liberia.
Chúng tôi kể cho bạn câu chuyện bằng cách nào hạt Lofa ở vào tình huống
nơi họ không tìm ra Ebola trong 8 tuần.
Nhưng cũng có những câu chuyện tương tự từ những quốc gia khác.
Từ Gueckedou ở Guinea,
khu vực đầu tiên mà ca nhiễm đầu tiên được thực sự chữa trị.
Chúng tôi thấy rất, rất ít ca trong vài tháng cuối,
và ở đây tại Kenema, Sierra Leone, một vùng khác trong tâm dịch,
chúng ta đã không thấy virus trong hơn vài tuần --
một cách còn quá sớm để thông báo chiến thắng, dĩ nhiên,
nhưng chứng tỏ, thưa quý vị,
không những ta theo kịp với bệnh dịch,
mà bệnh dịch này có thể được đưa về 0.
Thử thách bây giờ, tất nhiên, là thực hiện điều này trên quy mô cần thiết
ngay tại ba nước này, và đó là một thử thách lớn.
Bởi vì khi bạn ở tại một thứ trong thời gian dài, trên quy mô này,
có hai mối đe dọa lớn khác đến nhập vào virus.
Thứ nhất là sự tự mãn,
nguy cơ là đường bệnh này bắt đầu cong,
truyền thông sẽ nhìn vào chỗ khác thế giới sẽ nhìn vào chỗ khác
Sự tự mãn luôn là một nguy cơ.
Và nguy cơ khác, tất nhiên, là khi bạn làm việc quá vất vả trong thời gian dài
và chỉ ngủ vài giờ suốt những tháng qua,
mọi người mệt mỏi, trở nên kiệt sức,
và những nguy cơ mới này bắt đầu trườn vào quá trình phản ứng.
Thưa quý vị, tôi có thể nói hôm nay tôi mới chỉ trở lại từ Tây Phi.
Người dân những quốc gia này, lãnh đạo những quốc gia này,
họ không tự mãn.
Họ muốn đưa Ebola về 0 tại quốc gia họ.
Và những người này, vâng, họ mệt, nhưng họ không kiệt sức.
Họ có năng lượng, họ có lòng can đảm,
họ có sức mạnh để hoàn thành điều này.
Điều họ cần, thưa quý vị, tại thời điểm này,
là sự hỗ trợ vững chắc của cộng đồng quốc tế,
đứng cùng với họ,
thúc đẩy và mang đến thậm chí nhiều trợ giúp lúc này để hoàn thành công việc.
Bởi vì kết thúc Ebola ngay lúc này tức là đảo ngược tình thế so với virus này
và bắt đầu săn tìm nó.
Nhớ rằng virus này, toàn bộ thảm họa này được bắt đầu với một ca nhiễm
và sẽ kết thúc với một ca nhiễm.
Nhưng nó sẽ chỉ kết thúc nếu những quốc gia đó có đủ những nhà dịch tễ học,
đủ nhân viên y tế, đủ nhân viên giao vận và đủ người làm việc với họ
có khả năng tìm ra mọi ca nhiễm, truy ra thông tiên liên lạc
và đảm bảo rằng bệnh dịch này dừng lại một lần và mãi mãi.
Thư quý vị, Ebola có thể bị đánh bại.
Bây giờ chúng tôi cần bạn đưa câu chuyện này đến những người nghe khác
và giải thích cho họ về ý nghĩa của việc đánh bại Ebola,
và quan trọng hơn, chúng tôi cần bạn ủng hộ những người
có thể giúp chúng tôi mang những nguồn lực cần thiết đến những quốc gia này
để đánh bại bệnh dịch này.
Có rất nhiều người ngoài kia sẽ sống sót và khỏe mạnh,
nhờ những gì bạn làm để giúp chúng tôi đánh bại Ebola.
Cảm ơn.
(Khán giả vỗ tay)
几周前，我受邀来进行这场演讲时
我们与主办方探讨了几个题目
从各个角度考虑并讨论了 很多不同的可能性。
但没有人提议 “击败埃博拉”这个话题，
而其原因正是在两个月前，
埃博拉病毒以指数般滋生，
蔓延到了前所未见的广大地区，
而全世界都为之惊恐、担忧、警惕，
其紧张程度在近代历史上都不曾见到。
但今天，我能够站在这裡， 与大家讨论击败埃博拉这个话题，
多亏了那些你们从未听说过的人们，
比如彼特•克莱蒙德， 利比理亚洛法镇的一名医生，
你们当中许多人可能从未听说过 利比理亚的洛法镇。
洛法镇如此重要的原因
就是因为在大约五个月前，
当埃博拉疫情刚刚开始蔓延时，
洛法镇正是这场疫情的中心。
那时，驻扎在那里的 无国界医生组织和治疗中心，
每天都要见到数十位病人，
而这些病人，这些社区 在变得愈发恐惧，
随着时间流逝，这场疾病 给他们的家人带来了灭顶之灾，
还有他们的社区，他们的孩子， 以及他们的亲戚。
因此彼特•克莱蒙德卯足了劲， 在颠簸的公路上开了12个小时，
从利比理亚首都蒙洛威尔 开到了洛法镇，
他要试着帮助控制 正在此逐渐蔓延的疫情。
而彼特到达洛法镇时， 发现了我之前提到的恐慌。
于是他和当地领袖们坐下， 聆听他们发言。
他听到的是令人心碎的消息。
他听说了那些灭顶之灾，
以及受埃博拉感染的人们 有多么绝望。
他听说了那些令人心碎的故事，
不仅仅是关于埃博拉对人们 所造成的破坏，
还有它对家庭、社区造成的影响。
他听着当地领袖们诉说的故事，
他们说：“当我们的孩子生病时， 当我们的孩子正在死去，
我们在最想靠近他们的时刻 却不能保住他们。
当我们的亲人死去，我们无法 像传统惯例般照料他们的遗体。
我们被禁止洗梳他们的身体， 为他们下葬，
正如我们的社区和惯例 所要求的那样。
正因如此，他们身心不宁，高度警惕，
而整场瘟疫就在他们面前拉开帷幕。
人们开始攻击那些 来到镇上的医务人员，
那些来试着帮助拯救 这个社区的英雄们，
那些来与社区协作的英雄们， 让他们无法接近镇上的人。
接下来，彼特为当地领袖们 进行了解释。
领袖们聆听着。 他们扭转了局面。
彼特解释了埃博拉病毒是什么。 他解释了这种疾病是怎么回事。
他解释了埃博拉 对他们社区造成的影响。
然后他还解释了， 埃博拉病毒威胁着我们的人性。
埃博拉意味着你不能在孩子们 奄奄一息时保住他们。
你无法按照传统惯例安葬他们的遗体。
你必须相信那些身着“太空服”的人， 相信他们会为你做这些事情。
女士们先生们，接下来发生的 相当非比寻常：
整个社区和医护人员，还有彼特 一起坐了下来，
他们共同规划了新方案， 以在洛法镇控制埃博拉病毒。
而这个故事重要的原因， 女士们先生们，
就在于今天，这个位于疫情中心的镇，
你一直在关注的疫情， 你一直在报纸上见到的疫情，
你一直在电视屏幕上看到的疫情，
在今天的洛法镇，已经有将近八周 没有新病例产生了。
（掌声）
显然，这并不意味着大功告成。
那里会产生更多病例的风险仍然很大。
但这个故事教给我们的是 埃博拉病毒是能够被击败的。
那才是关键。
甚至是在这么大的规模下，
甚至是以我们在这个环境中 所看到的这般蔓延速度，
如今我们知道埃博拉是能被击败的。
当社区聚到一起，再加上医护人员， 大家共同努力，
此时，这场疫情就能被终止。
但埃博拉在最初是如何 在洛法镇出现的呢？
要回答这个问题，我们必须回到 12个月前，回到这场疫情的开端。
你们当中许多人都知道， 这种病毒当时没有被检测到，
疫情爆发前，这个病毒 已经潜伏了三到四个月。
那是因为埃博拉并非西非的疾病，
而是来自相距半块大陆之远的中非。
人们之前从未见过这种病；
医护人员之前也从未见过这种病。
他们不知道自己面对的是什么，
而令事情更为复杂的是，
病毒本身引起了一种症状，
一种这种病非典型的表现。
所以知道埃博拉的人 也并未认出这种疾病。
由于这个原因，它潜伏了一段时间。
但与如今公众所相信的 恰恰相反的是，
当病毒被检测到时， 有一大批支援涌入了疫情中心。
无国界医生组织在这片地区 迅速设置起了埃博拉治疗中心。
世界卫生组织和其合作伙伴们
在接下来的两个月内 逐步部署了几百人，
以帮助追踪病情的发展。
问题是，女士们先生们， 当时这个病毒，
这个如今以“埃博拉”之名 闻名于世的病毒，早已蔓延开来。
它的规模早已超越了当时 为埃博拉爆发所做出的最大准备。
年中时，不仅仅是几内亚，
还有塞拉利昂和利比理亚也遭受感染。
随着病毒大面积扩散， 受感染人数不断增加，
此时，不仅有几百人受到埃博拉感染，
并死于此病，
而且同样重要的是， 在前线抗争的响应者们，
那些来试着帮忙的人，
医护人员和其他响应者
也有数十人因此病倒， 并死于埃博拉病毒。
这些国家的总统 意识到了问题的紧急性。
他们就在那时进行了会见， 并一致同意共同采取行动，
然后他们在柯那克里（几内亚首都） 成立了一个应急联合行动中心，
来试着通过合作消灭这场疾病， 阻止它的蔓延，
并执行我们探讨过的战略。
但当时我们在埃博拉面前 所面临的情况是前所未见的。
当时埃博拉病毒，或者是携带着 这个病毒的某个人，
登上了飞机，飞到了另一个国家，
而有史以来第一次， 我们在另一个遥远的国度看到
埃博拉病毒再度出现。
这一次，是在尼日利亚， 在热闹的大都市拉各斯，
此处分布着两千一百万人口。
病毒到了那样一个环境中。
正如你所预计的，国际警报就此拉响，
引发了一场我们近年来都不曾见到的 大规模国际性关注，
正是由这样的一场疾病所导致的。
世界卫生组织立即召集了 一只专家小组，
研究了当下情况，并宣布 这是一场国际性紧急状况。
这样做的预期是之后会涌现一大批
国际援助，来帮助这些国家，
他们深陷埃博拉的泥潭， 当时十分担忧自己的处境。
但我们所见到的却十分不同。
反响十分强烈。
许多国家前来支援 ﹣ 许多许多 非政府组织，正如你所了解的，
但与此同时，恰恰相反的回应 在许多地区也在发生。
警报逐步升级，很快这些国家 发现自己没有收到他们所需的援助，
反而变得愈发孤立。
我们见到商业航线 开始飞入这些国家，
而那些甚至没有接触过 埃博拉病毒的人们
被禁止旅行。
很显然，这不仅为 那些国家本身引起了问题，
还对援助回应造成了麻烦。
那些正试着将人带入这些国家的组织，
那些想要帮助他们响应 埃博拉病毒爆发的组织，
他们无法将人送上飞机，
无法将人带入那些国家， 以对埃博拉进行响应。
在那样的情况下，女士们先生们，
像埃博拉这样的病毒就会趁虚而入。
我们所面临的局面前所未见。
埃博拉病毒不仅仅 在这些地方继续存在，
而这些地方的人已经受到感染， 然后病毒开始升级，
而我们也看到了 你们在这里所见到的病例数量，
这种规模是前所未见的，
埃博拉病例以指数般增长，
不仅仅是在这些国家 或是这些国家中已受感染的地区，
并且它在这些国家扩散得更广更深。
女士们先生们，
这是我们所见过的最令人担忧的 国际性公共健康紧急状况之一。
而之后在这些国家发生的事情，
正如你们许多人在电视上所看到的， 或是在报纸上所读到的，
这些国家的健康体系开始崩溃， 不堪这场流行病的重压。
学校开始关闭，市场不再开张，
也不再如往常般在这些国家运行。
误报和误解在这些社区 开始以更快的速度流传，
令他们对局势变得愈发紧张。
他们开始疏远那些 被称为“身着太空服的人”，
而那些人是来帮助当地社区的。
然后局势进一步恶化。
这些国家不得不宣告 本国处于紧急状况。
这些地区的大量人口要被隔离， 然后骚乱便爆发了。
此时的局势非常非常可怕。
在全球各地，许多人开始发问，
当埃博拉病毒开始如此疯狂扩散时， 我们还能阻止它吗？
他们开始发问，我们对这个病毒 了解有多透彻呢？
事实上，我们对埃博拉病毒 了解的并不多。
它是一种相对现代的疾病， 就我们所了解的而言。
我们知道这种病仅仅 40 年，
它第一次出现是在 1976 年的中非。
但除此之外，我们的确知道许多事情：
我们知道这种病毒很有可能 存活于一种蝙蝠体内。
我们知道它很有可能会 进入人类社会，
当我们接触受埃博拉感染 或是已遭受此病侵袭的野生动物时；
我们还知道这种病毒 在人与人之间的扩散
是通过体液感染。
正如你们已经都见到的，
我们也知道这种病毒 在人体内所造成的可怕疾病，
这种疾病会导致 严重发热、腹泻、呕吐，
不幸的是，在超过70％的病例中， 患者会死亡。
这是一种十分危险、令人逐步衰竭、 并且置人于死地的疾病。
然而，尽管我们了解 这种疾病的时间并不长，
也并没有了解它的一切， 但我们的确知道如何阻止埃博拉。
有四件事对阻止埃博拉 是十分关键的。
首先，社区必须要去理解这种疾病，
他们必须要理解埃博拉 是如何扩散、如何阻止的。
然后我们必须建立一个体系， 能够找到每一宗病例，
以及那些病例的所有联系人，
并且开始追踪传播链， 这样才能阻止传播。
我们必须要建立治疗中心， 专门研究埃博拉的治疗中心，
在那里，医疗工作者们能得到保护，
在他们努力为那些 受感染的人提供帮助时，
这样他们才能够活下来。
而对于那些逝者，
我们必须确保有一个安全 而又保有尊严的埋葬流程，
以确保在此流程中 也不会造成病毒的扩散。
我们知道该如何阻止埃博拉， 而这些策略是有效的，女士们先生们。
埃博拉病毒在尼日利亚 已经通过这四个策略被成功阻止，
也多亏了执行这四个策略的人们， 这是当然的。
该病毒也在塞尔内加被阻止， 此前它一直在此扩散，
同时，其他在这次疫情爆发中 受感染的国家也阻止了埃博拉。
因此，毋庸置疑， 这些策略的确奏效。
而最大的问题在于，女士们先生们，
这些策略是否能在这样的规模下， 这样的情况中奏效，
已有这么多国家受到感染， 扩散的速度如你所见以指数增加。
那就是我们在两到三个月前 所面临的大问题。
今天，我们知道了 解决这个问题的答案。
而我们之所以知道答案， 就是因为一群人的杰出努力，
包括一群了不起的非政府组织， 一群政府，当地领袖，
联合国机构，以及 许多人道主义组织，
他们前来加入了阻止 埃博拉在西非扩散的抗争中。
但在那里要完成的有稍许不同。
这些国家采取了我刚刚 为大家展示的那些策略；
社区联合，寻找病例， 追踪联系人，等等。
然后他们改变了策略。
疾病已扩散得如此猖獗， 他们要用不同的手法来解决。
他们决定先试试延缓 这场传染病的传播速度，
通过在专治埃博拉的治疗中心 快速搭建儘可能多的床位，
这样一来他们就能阻止疾病 从已感染的人身上扩散开来。
他们会快速成立许多安葬队伍，
这样一来他们就能安全地 解决病人的尸体，
从而减缓这场传染病的传播速度，
看看是否真的能够控制埃博拉扩散，
通过利用这种“寻找病例 和追踪联系人”的经典手法。
当我三个月前去西非时，
我在那儿看到了一副超凡景象。
我看到总统们亲自创立 紧急指挥中心以对抗埃博拉，
如此一来他们就能够亲自 协调、监督、支持
大量涌入的国际支援， 以对抗这场疾病的肆虐。
我们看到来自那些国家 甚至其他国家的军队
来到这裡帮助搭建埃博拉治疗中心，
用以隔离那些病人。
我们看到红十字会运动在那里 与它的伙伴机构一起合作，
来帮助训练社区成员，从而使得 他们能够安全地安葬死去的亲友，
并且以有尊严的方式 亲自为死者下葬。
我们还看到联合国机构 和世界粮食计划署
搭建了一架巨大的空运桥樑，
将响应者们快速送达 这些国家的各个角落，
以实施我们刚刚提到的策略。
我们看到，女士们先生们， 或许最为令人影响深刻的，
是这些国家的政府和领导人 与社区一起做出的惊人努力，
来试图确保人们理解这场疾病，
理解为了阻止埃博拉的传播， 他们必须做出非凡的努力。
结果，女士们先生们，
我们就看到了在两三个月前 我们甚至不知道是否可能的事情
我们看到的正是你现在 在这张图表上看到的，
我们在 12 月 1 日评估状况时 制作了这张表格。
打个比喻来说，我们看到的是 我们能够压制这条曲线，
改变指数型增长模式，
并且对控制这场病毒爆发的能力 重新增添希望。
由于这个原因，女士们先生们，
毋庸置疑，我们能够追上这场疾病 在西非爆发的步伐，
并且我们能够击败埃博拉。
然而最大的问题在于， 许多人都在问，
甚至当他们看到了这张曲线图， 他们还会说，
「嘿，等会儿 ﹣ 你能把传播速度减慢， 这很赞，
可是你真的能够把病例数 下降为零吗？」
我们已经在这场演讲的开头 回答过这个问题了，
当我谈到利比理亚的洛法镇时。
我们告诉你洛法镇 如何到达他们如今的局面，
他们已经八周没有出现 埃博拉的新病例了。
但其他国家也有类似的故事。
从几内亚的盖凯杜，
也就是第一个埃博拉病例 真正得到确诊的地方。
我们在过去的几个月内 见到非常非常少量的新病例，
而在塞拉利昂的凯内马， 也就是另一个疫情中心，
我们已经好几周都没有看到 埃博拉病毒出现了 ﹣
当然啦，要宣告胜利还为时过早，
但证据表明，女士们先生们，
我们的响应不仅能够 赶上疾病肆虐的步伐，
还能将这场疾病彻底消灭。
当然啦，目前的挑战在于
在这三个国家所需的规模上 实施这些策略，
而那真是个巨大的挑战。
因为当你对抗大规模的事物 如此之久时，
另外两个巨大的威胁 会令这场病毒灾难雪上加霜。
首先是自鸣得意，
风险在于， 随着疾病曲线图开始弯曲，
媒体开始关注其他事情， 全世界开始关注其他事情。
自鸣得意永远都是一个风险。
当然，另一个风险则是 当你这么努力了这么久，
过去几个月睡眠时间这么少时，
大家都会很疲惫， 大家变得全身乏力，
而这些新风险开始偷偷 进入对埃博拉的响应中。
女士们先生们，我今天能告诉大家， 我刚刚从西非回来。
这些国家的人民和领导者们，
他们并没有自鸣得意。
他们想要将埃博拉 在自己的国家彻底消灭。
而这些人们，他们的确很疲惫， 但他们并没有感到乏力。
他们充满精力与勇气，
他们有力量完成这个使命。
女士们先生们，他们在此刻需要的
是来自国际社区的 坚定不移的支持，
坚定地与他们同在，
在此时此刻支持甚至是带来 更多支持，以完成这项使命。
因为战胜埃博拉在此刻意味着
人类对埃博拉从劣势扭转为优势，
并且开始反击它。
记住，这个病毒， 这整场开始于一个病例的灾难，
也将以一个病例结束。
但它的结束只有靠着那些国家 拥有足够多的流行病学家，
足够多的医护人员， 足够多的物流人员，
以及足够多的其他人来一起合作，
才能找到那些病例所有的相关人， 并追踪他们的联系人。
确保这场疾病永远消失。
女士们先生们， 埃博拉是能够被击败的。
我们需要你们把这个故事 讲给那些愿意听的人，
并教育他们， 击败埃博拉意味著什么，
更重要的是，我们需要你们
鼓动那些能够帮助我们 把资源送到这些国家的人们，
以击败这场疾病。
有许多人能够从这场疾病中活下来， 并且从此茁壮成长，
其中一部份原因就是因为 你能够为击败埃博拉所做的。
谢谢大家。
（掌声）
幾個月前，我受邀來進行這場演講時
我們與主辦方探討了幾個題目
從多個角度考慮並討論了很多不同的可能
但沒有人建議用“擊敗伊波拉”
而其原因正是在兩個月前
伊波拉病毒以指數增長級滋生
蔓延到前所未見的廣大地區
而全世界都為之驚恐、擔憂、警惕
其緊張程度在近代史上是前所未見的
但今天，我能夠站在這裡 與大家討論擊敗伊波拉這個話題
多虧了那些你們從未聽說過的人們
比如彼特•克萊蒙德 賴比瑞亞-洛法鎮的一名醫生
你們當中許多人可能從未聽說過 賴比瑞亞的洛法鎮
洛法鎮變得如此重要的原因
是因為在大約五個月前
當伊波拉疫情剛剛開始蔓延時
洛法鎮正是這場疫情的中心
那時，駐紮在那裡的無國界醫生組織和治療中心
每天都要見數十位病人
而這些病人，這些社區隨著時間流逝
變得愈發恐懼，這場疾病 給他們的家人帶來了滅頂之災
還有他們的社區，孩子以及親戚
因此彼特•克萊蒙德卯足了勁 在顛簸的公路上開了12個小時
從賴比瑞亞首都蒙羅維亞開到了洛法鎮
去試著幫助控制正在逐漸蔓延的疫情
而彼特到達洛法鎮時， 發現了我之前提到的恐慌
他和當地領袖們會面聆聽他們的看法
他聽到的是令人心碎的消息
他聽到了那些患者的
悲痛和絕望
他聽到了那些令人心碎的故事
不僅僅是關於伊波拉對人們 所造成的破壞
還有它對家庭、社區造成的影響
他聽著當地領袖們訴說的故事
他們說：“當我們的孩子生病時 當我們的孩子瀕臨死亡邊緣
我們在最想靠近他們的時刻，卻不能抱住他們
當我們的親人死去，我們無法 依傳統習俗照料他們的遺體
我們被禁止洗梳他們的遺體 為他們下葬
正如我們的社區和習俗 所要求的那樣
正因如此，他們身心不寧，高度警惕
而整場瘟疫就在他們面前拉開帷幕
人們開始寄望那些來到鎮上的醫務人員
那些來試著拯救這個社區的英雄
來幫助這個社區的英雄 但他們無法接近這些英雄
接下來，彼特為當地領袖們進行了解釋
領袖們聆聽著，他們扭轉了局面
彼特解釋了伊波拉病毒是什麼 他解釋了這種疾病是怎麼回事
他解釋了伊波拉對他們社區造成的影響
然後他還解釋了 伊波拉病毒威脅著我們的人性
伊波拉意味著你不能在孩子們 奄奄一息時抱住他們
你無法按照傳統習俗安葬他們的遺體
你必須相信那些身著“太空服”的人 相信他們會為你做這些事情
女士們先生們，接下來發生的 相當非比尋常：
整個社區和醫護人員，還有彼特 一起坐了下來
他們共同規劃了新方案 以在洛法鎮控制伊波拉病毒
而這個故事重要的原因 女士們先生們
就在今天，這個位於疫情中心的鎮
你一直在關注的疫情 你一直在報紙上見到的疫情
你一直在電視螢幕上看到的疫情
在今天的洛法鎮，已經有將近八週 沒有新病例產生了
（掌聲）
顯然，這並不意味著大功告成
那裡會產生更多病例的風險仍然很大
但這個故事教給我們的是 伊波拉病毒是能夠被擊敗的。
那才是關鍵
甚至是在這麼大的規模下
甚至是以我們在這個環境中 所看到的這般蔓延速度
如今我們知道伊波拉是能被擊敗的
當社區聚到一起，再加上醫護人員 大家共同努力
此時，這場疫情就能被終止
但伊波拉在最初是如何 在洛法鎮出現的呢？
要回答這個問題，我們必須回到 12個月前，回到這場疫情的開端
你們當中許多人都知道 這種病毒當時沒有被檢測到
疫情爆發前，這個病毒 已經潛伏了三至四個月
那是因為伊波拉並非西非的疾病
而是來自相距半塊大陸之遠的中非
人們之前從未見過這種病
醫護人員之前也從未見過這種病
他們不知道自己面對的是什麼
而令事情更為複雜的是
病毒本身引起了一種症狀
一種這種病非典型的表現
所以知道伊波拉的人 也並未認出這種疾病
由於這個原因，它潛伏了一段時間
但與如今公眾所相信的，恰恰相反的是
當病毒被檢測到時 有一大批支援湧入了疫情中心
無國界醫生組織在這片地區 迅速設置起了伊波拉治療中心
世界衛生組織和其合作夥伴們
在接下來的兩個月內 逐步部署了幾百人
以幫助追蹤病情的發展
問題是，女士們先生們 當時這個病毒
這個如今以“伊波拉”之名 聞名於世的病毒，早已蔓延開來
它的規模早已超越了當時
為伊波拉爆發所做出的最大準備
年中時，不僅僅是幾內亞
還有獅子山國和賴比瑞亞也遭受感染
隨著病毒大面積擴散 受感染人數不斷增加
此時，不僅有幾百人受到伊波拉感染
並死於此病
而且同樣重要的是 在前線抗爭的人們
那些來試著幫忙的人
醫護人員和其他人們
也有數十人因此病倒 並死於伊波拉病毒
這些國家的總統意識到問題的急切性
他們就在那時進行了會面 並一致同意共同採取行動
然後他們在柯那克里（幾內亞首都） 成立了一個應急聯合行動中心
來試著通過合作消滅這場疾病 阻止它的蔓延
並執行我們探討過的戰略
但當時我們所面臨的情況 是早前對抗伊波拉時從未遇見的
當時伊波拉病毒， 或者是攜帶著這病毒的人
登上了飛機，到了另一個國家
而有史以來第一次 我們在另一個遙遠的國度看到
伊波拉病毒再度出現
這一次，是在奈吉利亞 在熱鬧的大都市拉哥斯
有兩千一百萬人口
病毒到了那樣的一個環境中
正如你所預計的，國際警報就此拉響
引發了一場我們近年來都不曾見到的 大規模國際性關注
正是由這樣的一場疾病所導致的
世界衛生組織立即召集了一個專家小組
研究了當下情況， 並宣佈這是一場國際性緊急狀況
這樣做是期望之後會湧現一大批
國際援助，來幫助這些國家
這些當時充滿難關和憂慮的國家
但我們所見到的卻截然不同
那時的反響十分強烈
許多國家前來支援 ﹣ 許多許多 非政府組織，正如你所了解的
但與此同時，恰恰相反的回應 在許多地區也在發生
警報逐步升級， 很快這些國家發現自己得不到所需的援助
而且變得愈發孤立
我們見到商業航線開始飛入這些國家
而那些根本沒有接觸過伊波拉病毒的人們
被禁止旅行
很顯然，這不單為 那些國家帶來了問題
還對救援工作造成了麻煩
那些正試著將人帶入這些國家的組織
那些想要幫助他們對抗 伊波拉病毒爆發的組織
他們無法將人送上飛機
也無法把人帶到施以援助的國家
在那樣的情況下，女士們先生們
像伊波拉這樣的病毒就會趁虛而入
我們所面臨的局面是前所未見的
伊波拉病毒不單在這些已受感染的地方繼續傳播
然後病毒甚至開始升級
於是我們得到了你們眼前所見的病例數量
這種規模是前所未見的
伊波拉病例以指數般增長
不單是在這些國家 或是這些國家中已受感染的地區
並且它在這些國家擴散得更廣更深
女士們先生們
這是我們所見過最令人擔憂的 國際性公共衛生緊急狀況之一
而之後在這些國家發生的事情
正如你們許多人在電視上所看到的 或是在報紙上所讀到的
這些國家的健康體系開始在 這場伊波拉戰役的重壓下崩潰
學校開始關閉，市場不再開門
也不再如往常般在這些國家運行
誤報和誤解在這些社區
開始以更快的速度流傳
令他們對局勢變得愈發緊張
他們開始疏遠那些 被稱為“身著太空服的人”
而那些人是來幫助當地社區的
然後局勢進一步惡化
這些國家不得不宣告本國處於緊急狀況
這些地區大量人口要被隔離 然後更爆發騷亂
此時的局勢非常非常的可怕
在全球各地，許多人開始問
當伊波拉病毒開始如此瘋狂擴散時 我們還能阻止它嗎？
他們開始問 我們對這個病毒到底有多少了解？
事實上，我們對伊波拉病毒了解的並不多
就我們所了解的而言，它是一種相對現代的疾病
我們知道這種病僅僅 40 年
它第一次出現是在 1976 年的中非
但除此之外，我們的確知道許多事情：
我們知道這種病毒很有可能 存活於一種蝙蝠體內
當我們接觸受伊波拉感染
或是已遭此病侵襲的野生動物時
我們知道它很有可能會進入人類社會
我們還知道這種病毒 在人與人之間的擴散
是通過體液感染
正如你們都見到的
我們也知道這種病毒 在人體內所造成的可怕疾病
這種疾病會導致發高燒、腹瀉、嘔吐
不幸的是，在超過70％的病例中， 患者會死亡
這是一種十分危險、令人逐步衰竭、 並且置人于死地的疾病
然而，儘管我們了解 這種疾病的時間並不長
也並沒有了解它的一切 但我們的確知道如何阻止伊波拉
有四件十分關鍵的事可以阻止伊波拉
首先，社區必須要去理解這種疾病
他們必須要理解伊波拉 是如何擴散、如何阻止的
然後我們必須建立一個體系 能夠找到每一宗病例
以及那些病例的所有聯繫人
並且開始追蹤傳播鏈 這樣才能阻止傳播
我們必須要建立治療中心 專門研究伊波拉的治療中心
在那裡，醫療工作者們能得到保護
在他們努力為那些受感染的人提供幫助時
這樣他們才能夠活下來
而對於那些逝者
我們必須確保有一個安全 而又保有尊嚴的埋葬流程
以確保在此流程中不會造成病毒的擴散
女士們先生們， 我們真的知道如何有效的阻止伊波拉
我們以這四個策略 成功在奈及利亞阻止了伊波拉病毒
當然的，也多虧了執行這四個策略的人
該病毒也在之前不斷擴散的塞內加爾被阻止
同時，這次疫情爆發中受感染的其他國家 也阻止了伊波拉
因此，毋庸置疑，這些策略的確奏效
女士們先生們，而最大的問題在於
這些策略是否能在這樣的規模下 這樣的情況中奏效
已有這麼多國家受到感染 擴散的速度如你所見以指數增加
那就是我們在兩到三個月前所面對的大問題
今天，我們知道了解決這個問題的答案
而我們之所以知道答案 就是因為一群人的傑出努力
包括一群了不起的非政府組織 一群政府，當地領袖
聯合國機構，以及，許多人道主義組織
他們前來加入了阻止伊波拉在西非擴散的抗爭中
但在那裡要完成的有稍許不同
這些國家採取了我剛剛展示的那些策略
社區聯合，尋找病例，追蹤聯繫人，等等
然後他們改變了策略
疾病已擴散得如此猖獗 他們要用不同的手法來解決
他們決定先試試延緩傳播速度
通過在專治伊波拉的治療中心 快速搭建儘可能多的床位
這樣一來他們就能阻止疾病 從已感染的人身上擴散開來
他們會快速成立許多安葬隊伍
這樣一來他們就能安全地處理病人的屍體
從而減緩這場傳染病的傳播速度
看看是否真的能夠控制伊波拉擴散
通過利用這種“尋找病例和追蹤聯繫人”的經典手法
當我三個月前去西非時
我在那兒看到了一副超凡景象
我看到總統們親自打開 急診手術中心的大門以對抗伊波拉
如此一來他們就能夠親自協調、監督、支持
大量湧入的國際支援，以對抗這場疾病的肆虐
我們看到來自那些國家，甚至其他國家的軍隊
來到這裡幫助搭建伊波拉治療中心
用以隔離那些病人
我們看到紅十字會運動在那裡 與它的夥伴機構一起合作
來幫助訓練社區成員 使他們安全地安葬死去的親友
並以有尊嚴的方式，親自為死者下葬
我們還看到聯合國機構和世界糧食計劃署
搭建了一架巨大的空運橋樑
將救援者快速送至這些國家的各個角落
以實施我們剛剛提到的策略
女士們先生們，我們看到 或許最為令人影響深刻的
是這些國家的政府和領導人 與社區一起做出的驚人努力
來試圖確保人們理解這場疾病
理解為了阻止伊波拉的傳播
他們必須做出非凡的努力
結果，女士們先生們
我們就看到了在兩三個月前
我們甚至不知道是否可能的事情
我們看到的正是你現在在這張圖表上所見的
我們在 12 月 1 日評估狀況時製作了這張表格
打個比喻來說，我們看到的是 我們能夠壓制這條曲線
改變指數型增長模式
並且對控制這場病毒爆發的能力 重新帶回希望
由於這個原因，女士們先生們，毋庸置疑，
我們能追上這場疾病在西非爆發的速度 並且擊敗伊波拉
然而最大的問題在於，許多人都在問
甚至當他們看到了這張曲線圖，他們還會說
「嘿，等會兒 ﹣ 你能把傳播速度減慢，這很贊
可是你真的能夠把病例數下降為零嗎？」
我們已在這演講開頭回答過這問題
當我談到賴比瑞亞的洛法鎮時
我們告訴你洛法鎮，如何到達他們如今的局面
他們已經八週沒有出現新病例了
但其他國家也有類似的故事
從幾內亞的蓋凱杜
也就是第一個伊波拉病例 真正得到確診的地方
我們在過去的幾個月內 見到非常非常少量的新病例
而在獅子山國的凱內馬 也就是另一個疫情中心
我們已經好幾周都沒有看到 伊波拉病毒出現了
當然啦，要宣告勝利還為時過早
但證據表明，女士們先生們
我們的救援不僅能夠趕上疾病肆虐的步伐
還能將這場疾病徹底消滅
當然啦，目前的挑戰在於
在這三個國家所需的規模上實施這些策略 這真是個巨大的挑戰
因為當你對抗大規模的事物如此之久時
另外兩個巨大的威脅 會令這場病毒災難雪上加霜
首先是自鳴得意
風險在於 隨著疾病曲線圖開始彎曲
媒體開始關注其他事情 全世界開始關注其他事情
自鳴得意永遠都是一個風險
當然，另一個風險則是 當你這麼努力了這麼久
過去幾個月睡眠時間這麼少時
大家都會很疲憊，變得全身乏力
而這些新風險開始偷偷 進入對伊波拉的響應中
女士們先生們，我今天能告訴大家 我剛剛從西非回來
這些國家的人民和領導者們
他們並沒有自鳴得意
他們想要將伊波拉在自己的國家徹底消滅
而這些人們，他們的確很疲憊 但並沒有感到乏力
他們充滿精力與勇氣
他們有力量完成這個使命
女士們先生們，他們在此刻需要的
是來自國際社區堅定不移的支持
堅定地與他們同在
在此時此刻支持甚至是帶來更多支持 以完成這項使命
因為戰勝伊波拉在此刻意味著
人類對伊波拉從劣勢扭轉為優勢 並且開始進行反擊
記住，這個病毒 這整場開始於一個病例的災難
也將以一個病例結束
但它的結束只有靠著那些國家 擁有足夠多的流行病學家
足夠多的醫護人員，足夠多的物流人員 以及足夠多的其他人來一起合作
才能找到那些病例所有的相關人 并追蹤他們的聯繫人
確保這場疾病永遠消失
女士們先生們，伊波拉是能夠被擊敗的
我們需要你們把這個故事講給那些願意聽的人
並教育他們，擊敗伊波拉意味著什麼
更重要的是，我們需要你們
鼓動那些能夠幫助我們 把資源送到這些國家的人們
以擊敗這場疾病
有許多人能夠從這場疾病中活下來 並且從此茁壯成長
其中一部份原因就是因為 你能夠為擊敗伊波拉所做的
謝謝大家
（掌聲）