Kao profesor,
znam koliko koliko znači imati učionicu punu studentata
različitog porekla.
Moji časovi o američkoj politici su obogaćeni raznolikošću mojih studenata.
Na primer, kada razgovaramo o reformi socijalne zaštite,
ne postoji ništa bolje nego kad hrabri mladi student podigne ruku
i priča o ličnim izazovima odrastanja u siromaštvu,
a ostatak razreda sedi i pažljivo sluša.
Dok naši fakulteti i univerziteti
ulažu svaki napor da povećaju broj predstavnika
rasnih, etničkih i seksualnih manjina,
postoji jedna vrsta različitosti koju često zaboravljamo:
razlika u mišljenju.
Danas, u sve izraženijoj polarizovanoj političkoj klimi,
imati na fakultetu ljude sa različitim gledištem
važnije je nego ikad.
Ako niste primetili, Vašington je u poslednje vreme neka vrsta spektakla.
(Smeh)
I ako ste poput mene, verovatno ste pomislili
da bi našim liderima koristio popravni iz građanskog dijaloga.
(Aplauz i ovacije)
Naši fakulteti bi mogli biti mesto
gde će naši budući lideri naučiti da komuniciraju sa ljudima
sa kojima se ne slažu.
Ali danas previše ljudi na fakultetima izgleda misli
da je prihvatljiv odgovor ljudima sa kojima se ne slažu
vikanje, prozivanje, pa čak i nasilje.
Svaka godina, svaki semestar donosi sve više i više primera.
Kada je na koledžu Midlberi 2017. godine profesorka liberalka Alison Stenger
pokušala da ostvari slobodnu i pravičnu razmenu ideja
sa kontroverznim libertarijancem Čarlsom Marijem,
studenti su vikali, vrištali i uključili alarme za požar.
Na kraju su zvaničnici fakulteta pokušali da ih prokrijumčare na zadnji izlaz,
ali ih je rulja protestanata našla
i udarila glavu profesorki Stenger
tako snažno da je zadobila povredu kičme i potres mozga.
To se dešava na našim fakultetima,
mestima gde buduće generacije lidera uče da komuniciraju sa drugima.
Ako se to dešava tamo,
možemo li biti iznenađeni onim što se dešava u Vašingtonu,
na sastancima upravnih odbora kompanija, ili čak u našem komšiluku?
Moje polje stručnosti je, nekim slučajem, više obrazovanje,
i video sam, iz prve ruke, nedostatak intelektualne različitosti.
Danas se manje od 13 procenata profesora izjašnjava da su konzervativci,
dok se 60 procenata izjašnjava ili da su liberali ili krajnja levica.
U humanističkim i društvenim naukama,
poljima gde je politika često centralni deo predavanja i istraživanja,
svega pet procenata se izjašnjava kao konzervativci,
i većina ih je u ekonomskim ili političkim naukama.
U nekim oblastima su gotovo izumrla vrsta.
Od tih pet procenata,
samo neki su voljni da to i priznaju svojim saradnicima.
Pre sedam godina, moj prijatelj Džon Šilds i ja
smo odlučili da bi bilo interesantno proučiti konzervativce i libertarijance
sa društvenih i humanističkih nauka.
Svi na univerzitetu su znali
da su profesori velikom većinom liberali.
Ali mi smo shvatili da skoro da ne postoji istraživanje
o iskustvu konzervativaca na fakultetu.
Kako izgleda njihov život?
Da li se boje kazne, ili da će im uskratiti
status redovnog profesora zbog njihove političke opcije?
Napravili smo intervju sa 153 profesora konzervativca.
Mnoge stvari koje smo saznali bile su alarmantne.
Jedna trećina njih je skrivala svoje političko opredeljenje od kolega.
Sebe bi opisali kao „prikrivenog konzervativca”.
Mnogi su izrazili duboki strah da će biti razotkriveni.
Neki su čak mislili da je naš projekat crvena panika u obrnutom redosledu:
mora da hoćemo da identifikujemo konzervativce
kako bismo ih proterali sa univerziteta.
Jedan sociolog se toliko plašio
da je odbio intervju.
Nakon što smo ga ubedili da dolazimo u miru,
napokon je pristao da razgovara s nama,
ali što dalje od njegove kancelarije,
negde gde nas njegove kolege ne bi mogle videti ni čuti -
usred botaničke bašte.
(Smeh)
Džon i ja smo se po završetku intervjua osećali pre kao špijuni
nego kao štreberski i društveno nespretni profesori, što smo u stvari i bili.
(Smeh)
Možda vi ne vidite problem u tome
da konzervativci moraju da se skrivaju iza žbunja u botaničkoj bašti,
(Smeh)
ali ako smatrate da je različitost dobra za sve nas,
onda to važi i za različitost gledišta.
Između ostalog, značajno je za predavanje.
(Aplauz i ovacije)
U najboljem slučaju,
univerzitet je mesto gde studenti mogu da izuče prosvetljujuće vrline,
kao što su građansko ponašanje, tolerancija i međusobno poštovanje.
Ali u monokulturi to je jako teško uraditi.
To je izgubljena šansa za građansko obrazovanje.
Univerzitet je takođe mesto
gde studenti treba da nauče da žive u raznolikom društvu.
Za mnoge, to je stvarno prvi put
da su izloženi ljudima koji su drugačiji od njih.
U najboljem slučaju, studenti bi saznali
najbolje argumente i levice i desnice,
a ne razblažene ili rasplamsale verzije
koje čujete na kablovskim vestima ili pročitate na društvenim mrežama.
Ali danas je vrlo moguće da završite svoje školovanje -
i to u elitnoj ustanovi -
i da nikada ne budete izloženi najvećim idejama konzervativaca,
idejama koje su, na ovaj ili onaj način, duboko uticale na američku politiku.
Ali to nije nemoguće.
Robi Džordž je jedan od najcenjenijih američkih profesora konzervativaca,
a Kornel Vest je jedan od naših najeminentnijih afroameričkih naučnika.
On je progresivac i samodeklarisani radikalni demokrata.
Uprkos svojim političkim razlikama,
njih dvojica su postali bliski prijatelji dok su bili kolege na Prinstonu.
Na kraju su odlučili da zajedno drže predavanja.
To im je omogućilo da pokažu studentima
kako možete sa poštovanjem razgovarati sa ljudima sa kojima se ne slažete,
istovremeno izoštravajući svoje argumente.
Danas oni imaju putujući šou i posećuju fakultete širom zemlje.
Jedino što je tužno u toj priči je što je to toliko retko.
Naši fakulteti bi bili mnogo zdravija mesta
kada bi njihov primer bio pravilo, a ne izuzetak.
(Aplauz)
Još jedan važan cilj fakulteta
jeste da prikuplja istraživanja koja poboljšavaju razumevanje sveta.
Ali akademski krugovi, gde mi pričamo samo sa ljudima sa kojima se slažemo,
podrivaju tu misiju.
A razlog tome je efekat potvrđivanja.
Efekat potvrđivanja je tendencija koju svi imamo,
da prihvatimo dokaze koji potvrđuju naša predubeđenja.
Na primer, ako ste kao ja i pijete puno kafe,
bar jednu ili dve džezve dnevno,
(Smeh)
sa oduševljenjem prihvatate svaku priču o lekovitom dejstvu kafe,
(Smeh)
i delite ih po svim društvenim mrežama.
„Vidite, nauka je potvrdila moj životni izbor.”
(Smeh)
Ali ako naiđete na istraživanje koje pokazuje da je kafa loša za vas:
„Nemoj mi to pričati, ne želim da slušam, to ne može biti istina.”
To je efekat potvrđivanja.
U suštini, niko od nas ne voli kada nam se kaže da možda nismo u pravu,
što posebno važi kada je reč o našim najsnažnijim uverenjima,
o stvarima kao što su politika, religija ili kafa.
Kada se formiraju intelektualno zatvorene istraživačke zajednice,
ne postoji niko da im ospori predrasude.
A kada se to desi, nastupa kolektivno mišljenje
i greške prolaze neopaženo.
Kada smo podeljeni u grupe istomišljenika,
naši stavovi takođe imaju tendenciju da postanu ekstremniji.
Uporedite samo Bolder sa Kolorado Springsom.
(Smeh)
Možda ste čuli da postoje neke razlike između ove dve zajednice?
(Smeh)
U stvari, naučnici su ih izučavali.
U jednom eksperimentu uzeli su grupu liberala iz Boldera,
i dali im da pričaju o kontroverznim temama
kao što su klimatske promene i istopolni brakovi.
Zatim su uzeli grupu konzervativaca iz Kolorado Springsa
i njima dali iste teme.
Po završetku razgovora, svaka grupa je imala još ekstremniji pogled.
Liberali iz Boldera su otišli još više levo,
dok su se konzervativci Kolorado Springsa pomerili još više desno.
Različita gledišta direktno utiču na kvalitet obrazovanja koji pružamo
i kvalitet istraživanja koja sprovodimo.
Univerziteti, a posebno dekani, moraju to postaviti kao prioritet.
Moraju podsetiti svoje fakultete
da budućnost univerziteta zavisi od slobodne razmene ideja.
A to utiče na sve, počev od angažovanja gostujućih profesora.
Ove promene se neće desiti preko noći,
ali postoje stvari koje možemo da uradimo kako bismo ostvarili promenu.
Jedna opcija je, kako smo je nazvali moj saradnik i ja,
„ideološki Fulbrajtov program”.
Fulbrajtov program je program obrazovne razmene,
gde američki profesori i studenti idu u inostranstvo da uče,
predaju i istražuju.
A onda stranci dolaze ovamo i rade isto.
Amerika je napravila ovaj sistem nakon Drugog svetskog rata.
Cilj je bio da se promoviše mir
povećanjem uzajamnog kulturološkog razumevanja.
Nešto slično bi bilo korisno i ovde,
gde konzervativna i progresivna kultura
retko komuniciraju na fakultetu.
U stvari, već postoji sličan program
na Univerzitetu Kolorada u Bolderu,
gde svake godine dovedu profesora konzervativca na fakultet.
(Smeh)
Mnogo više profesora bi trebalo podstaći
da slede primer Robija Džordža i Kornela Vesta,
i da drže predavanja gde god postoje ideološke podele.
Mnogi profesori su već u tome.
Jedna organizacija, Akademija Heterodoks,
koju je 2015. godine osnovao progresivni naučni radnik,
već ima nekoliko hiljada članova.
Ovi profesori veruju da je različitost mišljenja
u njihovom sopstvenom interesu,
zato što ih čini boljim predavačima i naučnim radnicima.
Ali postoji jedna veća lekcija za sve nas, bilo da smo deo fakulteta ili ne.
Svi treba da izađemo iz svoje sigurne političke zone
na Fejsbuku ili Tviteru.
Razmislite o bliskom prijateljstvu
između sudije konzervativca Antonina Skalije
i sudije liberalke Rut Bajder Ginsberg,
(Aplauz i ovacije)
ozloglašene RBG, kako je svi znaju.
(Smeh)
Pre nego što je sudija Skalija umro,
nije bilo dvoje ljudi u sudu čija su mišljenja bila toliko različita
o načinu na koji se tumači Ustav.
Ali takođe nije bilo ni većih prijatelja u sudu od njih dvoje.
U stvari, i oni su imali putujući šou,
gde su išli po zemlji i pričali o svojim neslaganjima
skoro oko svega kada je reč o politici ili tumačenju Ustava.
Njihov čudan odnos je čak inspirisao nekog da napiše operu
o njihovom neobičnom prijateljstvu.
(Smeh)
Kada je sudija Skalija umro,
sudija Ginsberg je napisala dirljivi govor posvećen čoveku koga je zvala
svojim najboljim drugarom.
Rekla je: „Povremeno se ne bismo složili.”
(Smeh)
To je veoma blago rečeno, za svakog ko je proučavao Vrhovni sud,
ali ona je izjavila da, kad god se Skalija ne bi složio sa njenim mišljenjem,
to bi ih uvek učinilo još boljim,
zato što je Skalija pogađao sve slabe tačke.
Svi su nam potrebni takvi prijatelji.
Ne možemo da obavljamo svoj posao građana bez njih.
Na kraju,
ono što se desi u kuli slonovače ne ostaje u kuli slonovače,
zato što je današnji student sutrašnji lider.
Različitost ideja će nas učiniti boljim liderima, komšijama, glasačima,
ali samo ako dobijemo šansu da ih čujemo.
Hvala vam.
(Aplauz)