Tokom decenija,
moje kolege i ja smo otkrili užasna nedela i zločine
velikih korporacija,
koji su oduzeli brojne živote
i izazvali povrede i oboljenja,
uz štetne ekonomske troškove,
koji su uticali na brojne incidente.
Ali otkriti ih nije bilo dovoljno.
Morali smo da obezbedimo mandate u kongresu
kako bismo sprečili toliku devastaciju.
Kao rezultat, mnogo života je spašeno i brojne traume sprečene,
posebno u oblastima automobilske, farmaceutske industrije, ekologije,
u zaštiti zdravlja i bezbednosti na radu.
Uz sve to, jedno pitanje se ponavljalo:
"Ralf, kako sve ovo postižeš?
Vaše grupe su male,
fondovi su vam skromni
i ne dajete doprinose kampanjama političara."
Moj odgovor upućuje ka previđenom,
divnom šablonu u američkoj istoriji.
Skoro svaki napredak u pravdi,
svaki blagoslov demokratije,
nastao je zalaganjem malog broja pojedinačnih građana.
Znali su o čemu govore.
Proširili su javno mnjenje,
ili kako bi to Abraham Linkoln nazvao "opšte-važni javni sentiment."
Par građana koji su započeli ove pokrete
regrutovali su veće brojeve usputno
radi postizanja ovih reformi i izmena.
Ipak, i na svom vrhuncu,
broj aktivno uključenih nikada nije prelazio jedan posto građanstva,
često daleko manje.
Ovi graditelji demokratije i pravde
potekli su iz antirobovskih poriva,
pritisaka za ženska prava glasa.
Ponikli su od farmera i radnika u industrijskim sektorima
zahtevajući regulative banaka, železnice i proizvođača
i fer standarde rada.
U dvadesetom veku,
javile su se i životne olakšice zajedno sa malim strankama i njihovim saveznicima
pritiskajući glavne partije u izbornoj areni
da usvoje te mere,
kao što su pravo na organizovanje radnih sindikata,
četrdesetočasovnu sedmicu,
progresivno oporezivanje, minimalce,
nadoknade za nezaposlenost
i socijalno osiguranje.
Nedavno se pojavio Mediker
i građanska prava, građanske slobode,
mirovni sporazumi o nuklearnom naoružanju,
potrošački i ekološki trijumfi.
Svi podstaknuti građanima advokatima
i malim partijama
koje nikada nisu pobedile na državnim izborima.
Ako vam ne smeta da stalno gubite,
vaše namere će pobediti vremenom.
(Smeh)
Priča kako sam pristupio ovim građanskim aktivnostima
će možda biti poučna
za one koji se slažu sa verovanjem senatora Danijela Vebstera:
"Pravda, gospodo, je veliki interes čoveka na zemlji."
Odrastao sam u malom, industrijskom gradiću u Konektikatu
sa dve sestre i bratom i roditeljima
koji su bili vlasnici slavnog restorana, pekare i delikatesne radnje.
Dva vodena toka,
Luda reka i Mirna reka,
prolazile su duž naše glavne ulice.
Kao dete, pitao sam zašto ne možemo tu da se igramo i pecamo,
kao u rekama o kojima sam čitao u knjigama.
Odgovor: fabrike su koristile ove reke
za ispuštanje štetnih toksičnih hemikalija i drugih zagađivača.
U stvari, kompanije su preuzele kontrolu nad rekama koje su nam svima pripadale
radi svojih profita.
Kasnije, shvatio sam da reke nisu bile deo našeg normalnog života uopšte,
osim kada su nam plavile ulice.
Nije bilo regulativa o zagađenosti voda u to vreme.
Shvatio sam da samo jaki zakoni mogu da očiste naše vodene tokove.
Moje mladalačko zapažanje o dvema rekama kanalizacijama našeg grada
započele su pravu putanju ka mom govoru na osmogodišnjoj maturi
o velikom konzervatoru, branitelju nacionalnih parkova Džonu Mjuru,
potom ka mojim studijama na Prinstonu o poreklu javne sanitacije,
i zatim ka "Tihom Proleću" Rejčel Karson.
Ovi angažmani su me pripremili
da ugrabim zlatni čas donošenja ekoloških zakona
početkom sedamdesetih.
Igrao sam glavnu ulogu građanina
u lobiranju kroz kongres za Akt o čistom vazduhu;
Zakon o čistim vodama, Agencije za zaštitu životne sredine;
standard zaštite na radu, Ministarstva rada;
i Akt o zaštiti vode za piće.
Ako imate manje olova u telu,
nemate više azbesta u plućima
i čistiji su vam vazduh i voda,
to je zbog tih zakona tokom godina.
Danas, primena ovih spasonosnih zakona pod Trampom
biva demontirana na veliko.
Povratak ovih poguba predstavlja neposredan izazov
obnovljenom ekološkom pokretu
za mlade generacije.
Što se tiče zagovornika konzumerizma, nema trajnih pobeda.
Donošenje zakona je samo prvi korak.
Sledeći korak, i onaj posle njega, je odbrana zakona.
Za mene, neke od ovih bitki su vrlo lične.
Gubio sam drugove iz srednje i sa koledža u udesima na autoputevima,
najvećem uzročniku smrti u toj starosnoj grupi.
Potom, krivica je prebačena na vozača,
podrugljivo nazvanim "ludakom za volanom."
Istina, pijani vozači snose odgovornost,
ali bezbednija vozila i autoputevi mogu sprečiti udese
i umanjiti im ozbiljnost kada se dogode.
Nije bilo sigurnosnih pojaseva, podstavljenih kontrolnih tabli,
vazdušnih jastuka ili druge zaštitne opreme
da umanje jačinu udesa.
Kočnice, gume i stabilnost na američkim autima su bili slabi,
i u poređenju sa stranim proizvođačima.
Voleo sam da stopiram,
uključujući i napred nazad od Prinstona do Pravne škole na Harvardu.
Ponekad, vozač i ja bismo nailazili na jezive scene udesa.
Užasi su ostavili dubok utisak na mene.
Podstakli su me da napišem esej dok samo studirao pravo
o nedovoljnoj bezbednosti u dizajnu i potrebi za zakonima o bezbednosti.
Jedan od mojih najboljih prijatelja sa prava, Fred Kondon,
vozio je jednog dana sa posla ka porodičnoj kući u Novom Hemširu
i na trenutak zadremao za volanom karavana.
Vozilo je prešlo na zaustavnu traku i prevrnulo se.
Nije bilo sigurnosnih pojaseva 1961. godine.
Fred je postao paraplegičar.
Takvo zlodelo koje se moglo sprečiti me je dodatno motivisalo.
Auto industrija je okrutno odbijala da ugradi
dugo znane sigurnosne karakteristike i kontrole zagađenja.
Umesto toga, industrija se svake godine fokusirala na reklame stilskih izmena
i prekomerne konjske snage.
Bio sam ogorčen.
Što sam više istraživao izostavljanje sigurnosnih uređaja na automobilima,
objavljene dokaze sa sudskih procesa kako proizvođači automobila
iz nehata oštete putnike u vozilima,
posebno nestabilnost GM vozila pod nazivom Korver -
to je više Dženeral Motors težio da diskredituje moje pisanje i svedočenje.
Uposlili su privatne detektive da me prate ne bi li me oblatili.
Posle objave moje knjige "Nebezbedno pri svakoj brzini,"
GM je želeo da podrije moje predstojeće svedočenje
pred potkomisijom Senata 1966. godine.
Policija Kapitola ih je uhvatila.
Mediji su izveštavali o borbi u Kongresu
između mene i Dženeral Motors giganta.
Izuzetnom brzinom, u poređenju sa današnjom,
1966. godine, Kongres i predsednik Džonson su uveli najveću industriju u Americi
pod federalnu regulativu
za bezbednost, kontrolu zagađenja i efikasnost goriva.
Do 2015. godine,
tri i po miliona smrtnih slučajeva je izbegnuto samo u SAD-u,
milioni povreda sprečeni,
milijarde dolara ušteđene.
Šta je bilo potrebno za pobedu uprkos tako slabim izgledima?
Pa, tu su bili:
prvo, par advokata sa znanjem kako valja izneti dokaze svuda;
drugo, nekoliko ključnih razumnih ljudi u kongresnom odboru
koji su vodila tri senatora;
treće, oko sedam novinara iz najvećih dnevnih novina
koji su redovno izveštavali o razvoju priče;
četvrto, predsednik Lindon Džonson, uz asistenciju,
složio se da stvori agenciju za regulasinje bezbednosti, NHTSA;
i peto, desetak auto inženjera, inspektora i lekara
koji su obznanili presudne informacije,
i koji bi trebalo da budu bolje poznati.
Još jedan faktor je bio odlučan: informisano javno mnjenje.
Većina je saznala koliko bi vozila mogla biti bezbednija.
Želeli su štedljivija vozila.
Želeli su čistiji vazduh.
Rezultat: u septembru 1966. godine,
predsednik Lindon Džonson je potpisao zakonske propise bezbednosti u Beloj kući
sa mnom pored njega, gde sam primio pero!
(Smeh)
Između 1966. i 1976. godine,
tih šest kritički povezanih faktora su neprestano korišćeni.
Nastupilo je zlatno doba zakonodavstva i zakonodavne akcije
za potrošača, radnika i zaštitu sredine.
Ti povezani elementi naših prethodnih kampanja
treba da budu na umu onima koji žele da postignu isto danas
za bezbednost vode za piće,
za smrti uzrokovane otpornošću na antibiotike,
za reforme kriminalne pravde,
rizike usled klimatskih poremećaja,
uticaje bio i nanotehnologije,
trku u nuklearnom naoružanju,
mirovne sporazume,
opasnosti po decu,
hemijske i radioaktivne rizike,
i slično.
Po pouzdanom istraživanju iz 2016. Medicinske škole Džons Hopkins,
bolničke smrti koje su sprečive
odnesu neverovatnih 5.000 života sedmično u Americi.
Vrhunac osamdesetih:
naša silna bitka da se ograniči pušenje na javnim mestima,
uredi industrija duvana
i ustanove uslovi za smanjenje pušenja.
Njihova borba je začeta 1964. godine,
sa čuvenim izveštajem Generalnog hirurga SAD-a
koji povezuje pušenje cigareta sa kancerom i drugim oboljenjima.
Preko 400.000 smrtnih slučajeva godišnje u Sjedinjenim Državama
povezane su sa pušenjem.
Javna saslušanja, parnice, medijska pažnja i uzbunjivači iz industrije
udružili su se sa medicinskim naučnicima da savladaju veoma moćnu industriju.
Pitao sam Majkla Pertsčuka, vodećeg u osoblju Senata,
koliko advokata je radilo puno radno vreme na kontroli industrije duvana u to vreme.
G. Pertsčuk je procenio ne više od 1.000 sa punim radnim vremenom u Americi
zagovarajući društvo bez duvana.
Rekao bih da je to izuzetno mali broj ljudi koji su ovo omogućili.
Imali su većinu javnog mnjenja zainteresovanih, nepušača,
iza sebe.
Mnogi pušači su bacali duvan.
Samo zamislite: od 45 posto odraslih
na 15 posto do 2018.
Prekretnica je bila kada je u Kongresu prošao zakon
koji ovlašćuje Upravu za hranu i lekove
da kontroliše duvanske kompanije.
Imajte na umu da je napredak za potrošače i radnike
obično praćen raznovrsnim kontranapadima od strane korporacija.
Kada žar iza takvih reformi stinja,
zakonodavna tela i regulatorne agencije postanu lak plen industrije
koja odgađa postojeće i dalje nametanje zakona.
Šta nam to govori?
"Pravda mora biti pod stalnim nadzorom."
Vidimo razliku između
izuzetne izdržljivosti kontranapada, korporativne snage vođene profitom
i umora koji obuzme građane volontere
čija svest i veština vape za obnovom.
Nije fer takmičenje
između velikih kompanija poput Dženeral Motorsa, Fajzera,
EksonMobila, Vels Farga, Monsanta,
i drugih izuzetno bogatih kompanija i lobista
u poređenju sa grupama za zaštitu čoveka sa vrlo limitiranim resursima.
Štaviše, korporacije imaju imunitet i privilegije
koje su nedostupne običnim ljudima.
Na primer, Takata je bila kriva za užasni skandal sa vazdušnim jastucima,
ali je ta kompanija uspela da izbegne krivično gonjenje.
Umesto toga, Takati je dozvoljen bankrot a njenim rukovodiocima lepe svote.
Ali kad se ljudi organizuju ne treba da se plaše od moći korporacija.
Zakonodavci i dalje žele glasove
više nego što im treba novac za kampanje od korporacija.
Imamo daleko veći potencijal za uticaj od korporacija.
Ali glasači se moraju jasno povezati
sa onim što organizovani glasači žele od zakonodavaca.
Da delegiraju ustavni autoritet "nas naroda",
treba da rade za dobrobit naroda.
Narodni Kongres,
najmoćnija ustavna grana vlasti,
može da nadjača, blokira ili preusmeri najrazornije korporacije.
Postoji samo 100 senatora i 435 predstavnika
i oko dva miliona organizovanih aktivista,
sa hobijem kongresnih čuvara.
Kongresna pravda može da postane pouzdana i brza.
Dokazali smo to u više navrata sa puno manje ljudstva.
Ali danas, Kongres, plivajući u novcu od kampanja,
prepušta svoje odgovornosti izvršnoj vlasti
koja prečesto postane korporativna država pod kontrolom velikih kompanija.
Predsednik Ruzvelt, u obraćanju Kongresu 1938. godine,
nazvao je koncentrisani uticaj korporacija na našu vladu
da citiram: "fašizam", kraj citata.
Skromno angažovanje jednog procenta odraslih
u svakom od 435 kongresnih okruga,
pozivanje senatora i predstavnika ili državnih zakonodavaca
na sastanke gradskog veća u opštini,
gde građani izlažu svoje planove,
uz podršku većine glasača,
mogu promeniti Kongres.
Naši predstavnici mogu da postanu nosioci demokratije i pravde,
unapređujući mogućnosti čoveka.
Sanjam o našim školama,
ili vanškolskim programima,
gde se zajednice uče građanskom aktivizmu, kako da vode dobar život.
Časovi edukacije odraslih bi trebalo isto da čine.
Treba da napravimo program obuke građana i biblioteke aktivizma.
Učenici i odrasli vole znanja koja su povezana sa svakodnevnim životom.
Veliki broj Amerikanaca, bez obzira na političku pripadnost,
su za minimalac,
univerzalnu zdravstvenu zaštitu,
istinsku primenu zakona protiv kriminala, prevare i zloupotrebe.
Žele fer, produktivan sistem poreza,
javne budžete koji pružaju vrednost ljudima u njihovim domovima
u modernoj infrastrukturi,
i kraj većini korporativnih subvencija.
Sve više zahtevaju ozbiljniju pažnju na klimatske promene
i druge ekološke i globalne pretnje u globalnom zdravstvu i na pandemije.
Većina ljudi želi efikasniju vlast,
i kraj beskonačnim, agresivnim ratovima koji se samo povrate kao bumerang.
Žele poštene izbore i fer pravila za glasače i kandidate.
Ovo su promene koje ujedinjuju ljude,
promene koje Kongres može da ostvari.
Ljudi širom sveta favorizuju demokratiju,
jer izvlači nabolje u stanovništvu i vođama.
Ali ovaj cilj zahteva da građani žele da ulože vreme
u ovu sjajnu priliku koju zovemo demokratija,
između i za vreme izbora.
Istorija nam daje ohrabrujuće primere da poverujemo
da je proboj u sukobu sa moćnicima lakši nego što verujemo.
Ljudi mi kažu: "Ne znam šta da radim!"
Počni da učiš na delu.
Što više vežbaju građanski aktivizam,
postaju veštiji i sposobniji.
Kao učenje zanata, profesije, hobija, učenja plivanja,
njihove sumnje, predrasude i oklevanja
počnu da se tope kroz vatreno krštenje akcije.
Njihovi argumenti za promenu postanu jači i precizniji.
Od 1965. do 1966,
kada sam se zalagao za bezbednija auta,
shvatio sam da ima mnoštvo industrija koje puno zarađuju
na razrešavanju užasnih ishoda udesa:
medicinska nega, prodaja osiguranja, popravke vozila...
Na perverzan način podsticano je da se zadrži status quo.
Suprotno tome, prevencija ovih tragedija
oslobađa novac potrošača da ga troši ili štedi kako želi
za bolji život.
Potreban je samo mali broj ljudi da nategne svoje građanske mišiće,
kao pojedinci i u organizovanim grupama,
na naše zakonodavne izvršioce.
U najboljem slučaju, treba samo nekolicina prosvetljenih bogatih da priloži novac
da ubrza građanske napore protiv pohlepnih i moćnih vođa.
I ranije su bogati bili glavni donatori
za borbu protiv ropstva, za ženska prava glasa i građanski pokret.
To treba da zapamtimo.
Sa početkom nesreća izazvanih klimatskim promenama,
svako od nas mora bolje da proceni koliko je bitan,
koliko smo posvećeni građanskom životu,
kao delu normalne svakodnevnice,
uz lični porodični život.
Kad se smisleno pojavite gde treba to je već pola demokratije.
To unapređuje život, slobodu i potragu za srećom.
Setite se, naša zemlja je puna problema koje nismo zaslužili
i rešenja koja ne primenjujemo.
To je raskorak u demokratiji i nema tog moćnika
koji nas može zaustaviti da to rešimo.
To dugujemo budućim generacijama.
Zar ne želimo da naši potomci,
umesto da nas kunu zbog kratkovidosti,
zar ne želimo da blagosiljaju našu smotrenost
i svetle horizonte koji im mogu doneti blagostanje
i napredak ka opštem dobru?
Hvala.
(Aplauz)