Имам приятел на име Кавех Акбар, който също е поет.
Кавех открил в интернет тази снимка
на анатомичното сърце на син кит,
което учените са окачили на кука на тавана,
за да го наблюдават и така установили, че сърцето на синия кит
е достатъчно голямо, че човек може да застане напълно изправен в него.
Когато Кавех сподели снимката онлайн,
той го направил с текста,
"Това е още едно напомняне,
че Вселената вече е написала стиха, който мислиш да напишеш."
Когато видях това за първи път, бях ужасена.
Мислех си "Стига, човече! Опитвам се да измисля нови метафори!
Опитвам се да открия все още неразкрита красота.
Какво искаш да кажеш, че Вселената винаги ще ме изпреварва?"
И зная, че това не е проблем само на поетите,
но в дни, в които светът ни се струва особено голям
или твърде невъзможен
или твърде изпълнен с величие,
точно в тези дни се питам,
"С какво бих могла да допринеса
към всичко това?"
Неотдавна гледах видео клип, който някои от вас може да са виждали.
Върти се из интернет през няколко месеца.
На него са снимани птици, наречени скорци,
и те летят във формация, наречена "мурмурация"
което най-общо е просто голям облак от птици.
И някой е успял да направи кратък клип на телефона си
от полета на тези скорци.
В началото те са просто безформено петно,
и идва момент, в който птиците променят посоката на движение
и образуват формата на скорец
в небето!
(Смях)
Още като го видях си казах,
(Поема си дъх) "Вселената вече е написала стиха,
който мислиш да напишеш!"
(Смях)
Само че за първи път това не ме изпълни с отчаяние.
Вместо това си помислих, "Добре.
Може би не ми е работа да измислям нещо ново.
Може би вместо това работата ми е да чуя какво ми показва Вселената
и да остана отворена за това, което Вселената предлага,
така че когато дойде моят ред,
да мога да покажа нещо на света,
само за момент,
само за колкото време ми е отделено.
Вселената вече е написала стиха,
който си мислиш да напишеш.
Ето защо
не можеш да направиш нищо освен да посочиш към ятото скорци,
чиито тела се издигат и спадат в наследена хореография,
изпълвайки небето с широка завеса,
която, за един кратък момент,
заема лесната за разпознаване форма
на гигантска птица,
размахваща криле в небето.
Това е причината устните ви да оформят "о",
но не за да поемат въздух,
а по-скоро за да изрекат,
"О. Разбира се."
Както се разбира, че сърцето на синия кит е голямо колкото къща
с достатъчно високи стаи, които побират изправен човек.
Разбира се, че смокинята става възможна,
когато женската оса снася яйцата си във вътрешността на цвета,
умира и се разлага.
Плодът е доказателство за трансформацията ѝ.
Понякога стихът е така блестящ,
че глупавите думи няма как да го опишат.
Понякога стихът е така истински,
че няма кой да ти повярва.
Аз съм птица,
направена от птици.
Синьото сърце е къща, в която можеш да застанеш прав.
Умирам
тук,
в това цвете.
Добре е.
Затова съм тук.
Вземи този плод.
Това имам да предложа.
Може да не е първият
или най-добрият,
но е единственият начин да съм сигурна,
че изобщо съм живяла.
(Аплодисменти)