În ultimii ani, i-am umilit public pe bărbați.
Era nevoie de asta.
(Aplauze)
Dar apoi m-am gândit că trebuie să facem ceva mai mult.
Așa cum spune prietenul meu, Tony Porter,
trebuie să găsim o cale să-i tragem la răspundere.
Tatăl meu m-a abuzat sexual de când aveam cinci ani.
Venea în camera mea în toiul nopții.
Părea că e în transă.
Abuzul a continuat până la 10 ani.
Când am încercat să mă opun,
când am fost în stare să spun nu,
a început să mă bată.
Spunea că sunt proastă.
Și mincinoasă.
Abuzul sexual a încetat când aveam 10 ani,
dar, de fapt, nu s-a terminat niciodată.
M-a schimbat.
Eram plină de anxietate, vinovăție și rușine în tot acest timp
și nu știam motivul.
Îmi uram corpul, mă uram pe mine,
mă îmbolnăveam des,
nu puteam să gândesc,
nu-mi aduceam aminte lucruri.
Eram atrasă de oameni periculoși,
pe care i-am lăsat, chiar i-am invitat, să se poarte urât cu mine,
pentru că tatăl meu mă învățase că asta este dragostea.
Am așteptat o viață întreagă ca tata să-și ceară scuze.
Nu a făcut-o.
Nu a vrut.
Mai apoi, scandalurile recente despre bărbați celebri
i-au scos la iveală unul după altul,
și mi-am dat seama
că n-am auzit niciodată un bărbat
care a comis un viol sau violență fizică
să ceară scuze public victimei sale.
Am început să mă întreb
cum ar arăta o scuză autentică, profundă?
A început să se întâmple ceva ciudat.
Am început să scriu,
iar vocea tatălui meu a început să treacă prin mine.
A început să-mi spună ce făcuse
și de ce.
A început să-și ceară scuze.
Tata e mort de aproape 31 de ani
și totuși, în această explicație,
cea pe care am scris-o pentru el,
am descoperit puterea de a cere iertare
ca un mod de a merge înainte
în criza cu care ne confruntăm,
cu bărbații și femeile pe care le-au abuzat.
Să-ți ceri iertare e o obligație sacră.
E nevoie de sinceritate deplină.
Necesită timp și o cercetare profundă a sinelui.
Nu poate fi forțată.
Am descoperit că scuza are patru pași
și aș vrea să-i trecem în revistă.
Primul este să spui, în detaliu, ce ai făcut.
Explicațiile nu trebuie să fie evazive.
„Îmi pare rău că te-am rănit"
sau „Îmi pare rău că te-am abuzat sexual"
nu rezolvă nimic.
Trebuie să spui ce s-a întâmplat.
„Am venit în cameră în toiul nopții
și te-am dezbrăcat."
„Te-am umilit întrucât eram invidios pe tine
și voiam să-ți subminez valoarea."
Eliberarea vine din explicații.
Scuza este aducerea aminte.
Leagă trecutul cu prezentul.
Arată că lucrurile s-au întâmplat cu adevărat.
Al doilea pas este să te întrebi de ce.
Victimele sunt bântuite de acest de ce.
De ce? De ce a vrut tatăl meu să-și abuzeze fiica cea mare?
De ce îmi izbea capul de pereți?
Tatăl meu
s-a născut mult mai târziu după ceilalți copii.
A fost un accident care a devenit „miracolul".
A fost adorat și tratat ca un copil minune.
Dar se pare că adorarea nu este dragoste.
Adorarea este proiectarea
dorinței de perfecțiune a cuiva
asupra ta.
Tatăl meu a fost nevoit să se ridice la acest ideal imposibil,
și astfel nu i-a fost îngăduit să fie el însuși.
Nu avea voie să exprime tandrețe,
vulnerabilitate, curiozitate, îndoială.
Nu i s-a permis niciodată să plângă.
A fost obligat să ascundă toate aceste sentimente,
și până la urmă au intrat în metastază.
Aceste sentimente reprimate au devenit mai târziu Omul Umbră,
care a scăpat de sub control
și și-a dezlănțuit furia pe mine.
Al treilea pas este să-ți deschizi inima
și să simți ce a simțit victima atunci când o abuzai.
Trebuie să lași să ți se sfâșie inima.
Trebuie să simți oroarea, trădarea
și impactul pe termen lung al abuzului tău asupra victimei.
Trebuie să accepți suferința pe care ai provocat-o.
Iar al patrulea pas
este să-ți asumi responsabilitatea pentru ceea ce ai făcut
și să îndrepți lucrurile.
Așadar, de ce ar vrea cineva să treacă prin acest proces groaznic și umilitor?
De ce să-ți provoci atâta suferință?
Pentru că e singurul lucru care te va elibera.
E singurul lucru care va elibera victima.
Nu ți-ai distrus doar victima.
Te-ai distrus singur.
Nimeni nu poate face rău altuia
fără să sufere el însuși de pe urma efectelor.
Se creează o forță incredibil de întunecată și murdară,
care se răspândește în toată existența ta.
Din scrisoarea de iertare am învățat ceva
despre perspectiva din care trebuie să privim
pentru a înțelege problema violenței bărbaților
căreia i-am supraviețuit eu și un miliard de alte femei.
De cele mai multe ori apelăm la pedeapsă.
Este primul nostru instinct,
dar deși pedeapsa e uneori eficientă,
nu este suficientă de una singură.
Tata m-a pedepsit.
Am fost învinsă,
am fost distrusă.
Cred că pedeapsa ne întărește, dar nu ne educă.
Umilința nu e revelație.
Avem nevoie să creăm un proces care poate implica pedeapsa,
astfel încât să deschidem calea
prin care bărbații se pot transforma și pot deveni altcineva.
Mi-am urât tatăl foarte multă vreme.
Doream să moară. Să fie la închisoare.
Însă acea furie m-a ținut legată de trecutul tatălui meu.
Ce voiam cu adevărat nu era doar ca tata să fie oprit.
Voiam să se schimbe.
Voiam să-și ceară iertare.
Asta doream.
Nu vrem să-i distrugem pe bărbați,
nu vrem doar să fie pedepsiți.
Vrem ca ei să ne vadă pe noi, victimele pe care le-au rănit,
și vrem să le pară rău
și să se schimbe.
Chiar cred că se poate.
Și că este drumul nostru de urmat.
Dar e nevoie ca bărbații să ni se alăture.
Avem nevoie ca bărbații să fie curajoși și să facă parte din această schimbare.
Mi-am petrecut mare parte din viață umilindu-i pe bărbați,
iar acum sunt aici,
în clipa de față,
să vă cer să rezolvați problema.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)
Vă mulțumesc.
(Aplauze)
Mulțumesc, mulțumesc.
(Aplauze)