בשנים האחרונות הוקענו גברים.
הדבר היה חייב להתרחש.
(מחיאות כפיים)
אבל לאחרונה, התחלתי לחשוב שאנחנו צריכים משהו אפילו יותר רציני.
אנחנו צריכים, כפי שחברי הטוב טוני פורטר אומר,
למצוא דרך לקרוא לגברים לעמוד.
אבא שלי התחיל להתעלל בי מינית כשהייתי בת חמש.
הוא היה נכנס לחדר שלי באמצע הלילה.
הוא נראה כאילו הוא בטרנס.
ההתעללות המשיכה עד שהייתי בת 10.
כשניסיתי להתנגד לו,
כשסוף סוף הייתי מסוגלת לומר לא,
הוא התחיל להרביץ לי.
הוא קרא לי טיפשה.
הוא אמר שאני שקרנית.
ההתעללות המינית נפסקה כשהייתי בת 10,
אבל למעשה, היא מעולם לא נפסקה.
היא שינתה את מי שהייתי אז,
הייתי מלאה בחרדות ואשמה ובושה כל הזמן,
ולא ידעתי למה.
שנאתי את הגוף שלי, שנאתי את עצמי,
הייתי חולה הרבה,
לא יכולתי לחשוב,
לא יכולתי לזכור דברים,
נמשכתי לאנשים ונשים מסוכנים
להם הרשיתי - בעצם, הזמנתי - להתנהג אלי באופן מחפיר,
כי ככה אבא שלי לימד אותי שאהבה נראית.
חיכיתי כל חיי שאבא שלי יתנצל בפני.
הוא מעולם לא התנצל.
הוא לא היה מוכן.
ואז, עם הסקנדלים האחרונים של גברים מפורסמים,
איך שאחד אחרי השני הם נחשפו,
הבנתי משהו:
מעולם לא שמעתי גבר
שביצע אונס או אלימות גופנית
מתנצל באופן פומבי לקרבן שלו.
התחלתי לתהות,
איך תיראה התנצלות אותנטית מעומק הלב?
אז, משהו מוזר התחיל לקרות,
התחלתי לכתוב,
והקול של אבא שלי יצא ממני.
הוא התחיל לספר לי מה הוא עשה
ולמה.
הוא התחיל להתנצל,
אבא שלי מת כבר 31 שנים,
ועדיין, בהתנצלות הזו,
ההתנצלות שהייתי צריכה לכתוב עבורו,
גיליתי את הכוח שבהתנצלות
ואיך היא יכולה להיות האמצעי להתקדמות הלאה
מהמשבר בו אנחנו נמצאים
עם הגברים והנשים בהם הם פגעו.
התנצלות היא התחייבות מקודשת.
היא דורשת כנות מוחלטת.
היא תובעת בחינה עצמית עמוקה וזמן.
אי אפשר לדחוק בה,
אני גיליתי שלהתנצלות יש ארבעה שלבים,
ואם תרצו, הייתי רוצה להראות לכם אותם.
הצעד הראשון הוא שאתה צריך לומר מה עשית, בפירוט.
הפירוט שלך לא יכול להיות מעורפל.
"אני מצטער שפגעתי בך"
או "אני מצטער אם פגעתי בך מינית"
זה לא יעבור מסך.
אתה צריך לומר מה קרה בפועל.
"נכנסתי לחדר באמצע הלילה,
והורדתי את התחתונים שלך".
"הקטנתי אותך כי קינאתי בך
ורציתי שתרגישי פחותה".
השחרור טמון בפרטים.
התנצלות היא זכירה.
היא מקשרת בין העבר ובין ההווה.
היא אומרת שמה שקרה באמת קרה.
הצעד השני הוא שאתה חייב לשאול את עצמך למה.
שורדים רדופים בשאלת ה-"למה".
למה? למה שאבא שלי ירצה לפגוע מינית בביתו הבכורה?
למה שהוא ירצה לקחת את הראש שלי ולרסק אותו על הקיר?
במקרה של אבא שלי,
הוא היה הילד שנולד הרבה אחרי שאר הילדים.
הוא היה התאונה שהפכה ל"נס".
העריצו אותו והתייחסו אליו כנער הזהב.
אבל הערצה, מתברר, אינה אהבה.
הערצה היא הקרנה
של הצורך של מישהו אחר שאתה תהיה מושלם
עליך.
אבא שלי היה צריך לעמוד באידיאל הבלתי אפשרי הזה,
ולכן הוא מעולם לא הרשה לעצמו פשוט להיות הוא.
הוא מעולם לא הרשה לעצמו להפגין רוך
או פגיעות, סקרנות, ספק.
הוא מעולם לא הרשה לעצמו לבכות.
ולכן הוא נאלץ לדחוף את כל הרגשות האלה מתחת לפני השטח,
והם לבסוף שלחו גרורות.
הרגשות המודחקים האלה הפכו לצל,
והוא היה בלתי נשלט,
והוא בסופו של דבר שחרר את כל הזעם שלו עלי.
הצעד השלישי הוא שאתה חייב לפתוח את הלב שלך
ולהרגיש את מה שהקרבן שלך הרגישה בזמן שפגעת בה.
אתה חייב לתת ללב שלך להישבר.
אתה חייב להרגיש את האימה והבגידה
וההשפעות לטווח ארוך של הפגיעה שלך בקרבן שלך.
אתה חייב לשהות עם הסבל שגרמת אתה.
וברור שהצעד הרביעי
הוא נטילת אחריות למעשיך
ותיקון שלהם.
אז, למה שמישהו ירצה לעבור תהליך כל כך מפרך ומזוויע?
למה שתרצה לקרוע את עצמך לגזרים?
כי זה הדבר היחידי שייתן לך שחרור.
זה הדבר היחידי שישחרר את הקרבן שלך.
אתה לא רק הרסת את הקרבן שלך.
אתה הרסת את עצמך.
אין אף אדם שמתנהג באלימות כלפי אדם אחר
שלא סובל מההשפעות של זה בעצמו.
זה יוצר נשמה שחורה ורעילה כל כך
וזה מתפשט בכל תחומי החיים שלך.
ההתנצלות אותה כתבתי - למדתי משהו
על משקפיים אחרות בהן אנחנו חייבים לראות את העולם
כדי להבין את הבעיה של אלימות גברים
שאני ומיליארד נשים אחרות שרדנו.
פעמים רבות אנחנו פונים לענישה קודם.
זה האינסטינקט הראשוני שלנו, אבל בעצם,
למרות שענישה יכולה להיות אפקטיבית,
בפני עצמה, היא אינה מספיקה.
אבא שלי העניש אותי.
אני נסגרתי,
והייתי שבורה.
אני חושבת שענישה מחשלת אותנו אבל היא לא מלמדת אותנו.
השפלה אינה הארה.
אנחנו זקוקים ליצור תהליך שאולי יכלול ענישה,
בו אנחנו פותחים צוהר
דרכו גברים יוכלו להפוך למשהו ומישהו אחרים.
במשך שנים ארוכות, שנאתי את אבא שלי.
רציתי שימות, רציתי שיהיה בכלא.
אבל בעצם, האונס הזה שמר על הקשר שלי עם הסיפור של אבא שלי.
מה שבאמת רציתי לא היה רק לעצור את אבא שלי.
רציתי שהוא ישתנה.
רציתי שהוא יתנצל.
זה מה שאנחנו רוצים.
אנחנו לא רוצים שגברים יהרסו,
אנחנו לא רוצים שהם רק ייענשו.
אנחנו רוצים שהם יראו אותנו, הקרבנות בהם הם פגעו,
ואנחנו רוצים שהם יתחרטו
וישתנו.
ואני באמת מאמינה שזה אפשרי.
ואני באמת מאמינה שזאת הדרך שלנו להתקדם.
אבל אנחנו צריכים שהגברים יצטרפו אלינו.
אנחנו צריכים שהגברים יהיו אמיצים עכשיו ויהיו חלק מהשינוי הזה.
ביליתי את רוב חיי בהוקעתם של גברים,
ואני עומדת כאן היום,
ממש עכשיו,
וקוראת לכם לעמוד אתנו.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
תודה רבה. תודה רבה.
(מחיאות כפיים)