Zadnjih nekoliko godina prozivamo muškarce.
Moralo se.
(Aplauz)
Ali, u posljednje vrijeme, mislim da moramo uraditi nešto što je čak i teže.
Trebamo, što bi moj dobar prijatelj Tony Porter rekao,
naći način da pozovemo muškarce da odreaguju.
Otac me je počeo seksualno zlostavljati kada mi je bilo pet godina.
Došao bi mi u sobu u sred noći.
Činilo se kao da je u nekom transu.
To zlostavljanje se nastavilo do moje desete godine.
Kada sam pokušala da mu se oduprem,
kada sam konačno bila u stanju da mu kažem 'ne'
počeo je da me tuče.
Zvao me je glupačom.
Rekao je da sam lažljivica.
Seksualno zlostavljanje je prestalo kad mi je bilo 10,
ali, u biti, nikad nije prestalo.
Promijenilo me je,
Bila sam ispunjena tjeskobom i krivicom i stidom, cijelo vrijeme,
a nisam znala zašto.
Mrzila sam svoje tijelo, mrzila sam sebe,
Često sam se razboljevala,
Nisam mogla misliti,
Nisam mogla da zapamtim stvari.
Privlačili su me opasni muškarci i žene
Kojima sam dozvoljavala - tačnije, poticala ih da se prema meni loše odnose
jer je to bilo ono što me je otac naučio da je ljubav.
Cijeli život sam čekala da mi se otac izvini.
Nije.
I ne bi.
A onda, uz ove skorašnje skandale poznatih muškaraca,
kako su jedan za drugim razotkrivani,
Nešto sam shvatila
Nikad nisam čula da se neki muškarac
koji je počinio silovanje ili fizičko nasilje
ikada javno izvinuo svojoj žrtvi.
Počela sam se pitati,
kako bi izgledalo jedno pravo, duboko izvinjenje?
I tako, nešto čudno se počelo dešavati.
Počela sam da pišem,
a glas moga oca je počeo da prolazi kroz mene.
Počeo je da mi priča šta je učinio
i zašto.
Počeo je da se izvinjava.
Moj otac je mrtav skoro 31 godinu,
pa ipak, u ovom izvinjenju,
onom koje sam ja morala da napišem umjesto njega,
otkrila sam snagu izvinjenja
i kako bi to, u stvari, mogao biti način da se krene dalje
u krizi sa kojom se sada suočavamo
sa muškarcima i svim ženama koje zlostavljaju.
Izvinjenje je sveta posvećenost.
Zahtijeva potpunu iskrenost.
Traži duboko samo-preispitivanje i vrijeme.
Ne može se požurivati.
Otkrila sam da izvinjenje sadrži četiri koraka
i, ako želite, htjela bih da vas provedem kroz njih.
Kao prvo, morate reći šta ste, u detalje, učinili.
Vaše izlaganje ne može biti neodređeno.
"Žao mi je ako sam te povrijedio"
ili "Žao mi je ako sam te seksualno zlostavljao"
ne pomaže.
Morate reći šta se zaista dogodilo.
"Ušao sam u sobu u sred noći,
i svukao sam ti gaćice."
"Ponizio sam te jer sam bio ljubomoran na tebe
i želio sam da se osjećaš manje vrijednom."
Spas je u detaljima.
Izvinjenje je jedno prisjećanje.
Ono povezuje prošlost sa sadašnjošću.
Ono kaže da to što se desilo se, u stvari, zaista i desilo.
Drugi korak je da se morate zapitati - zašto.
One koji prežive proganja pitanje 'zašto?'
Zašto? Zašto bi moj otac želio da seksualno zlostavlja najstariju kćer?
Zašto bi mi glavom udario o zid?
Kad je moj otac u pitanju,
on je bio dijete rođeno dugo nakon ostale djece.
Bio slučajnost koja je postala "čudo".
Obožavali su ga i tretirali kao zlatnog dečka.
Ali obožavanje, što se kasnije ispostavilo, nije ljubav.
Obožavanje je projekcija
nečije potrebe da ste savršeni,
na vas.
Moj je otac morao da dostigne taj nemogući ideal,
tako da nikad nije smio da bude ono što jeste.
Nikad nije smio da izrazi nježnost
ili ranjivost, radoznalost, sumnju.
Nije nikad smio da zaplače.
I tako je bio prisiljen da potisne sva ova osjećanja,
i ona su na kraju metastazirala.
Ova potisnuta osjećanja su kasije postala jedna sjena,
i bila je izvan kontrole,
i na kraju se otrgnula sa lanca i sva njena sila se obrušila na mene.
Treći korak je da morate otvoriti srce
i osjetiti šta je vaša žrtva osjećala dok ste je zlostavljali.
Morate pustiti da vam se srce slomi.
Morate osjetiti taj užas i izdaju
i dugotrajne posljedice vašeg zlostavljanja na vašu žrtvu.
Morate razmisliti o patnji koju ste prouzrokovali.
I, naravno, četvrti korak
je da preuzete odgovornost za ono što ste učinili
i da popravite stvar.
Pa, zašto bi iko poželio da prođe kroz tako mukotrpan i ponižavajući proces?
Zašto biste poželjeli da se toliko otvorite?
Zato što je to jedini način da oslobodite dušu.
To je jedina stvar koja će osloboditi vašu žrtvu.
Vi niste uništili samo svoju žrtvu.
Vi ste uništili i sebe.
Ne postoji onaj koji je nanio zlo drugoj osobi,
a koji i sam ne trpi posljedice toga.
To stvara nevjerovatno tamno i zagađeno stanje duha
i ono opstaje tokom čitavog vašeg života.
Izvinjenje koje sam napisala - naučila sam nešto
o različitim perspektivama iz kojih treba da gledamo na stvar
da bismo razumijeli problem muškog nasilja
koje smo ja i milijardu drugih žena iskusile.
Često se prvo okrećemo kazni.
To je naš prvi impuls, ali u stvari,
iako je kazna ponekad efikasna
sama po sebi nije dovoljna.
Moj me je otac kaznio.
Zatvorila sam se
i slomila sam se.
Mislim da nas kazna očvrsne, ali nas ne nauči.
Poniženje nije otkrovenje.
Mi, u stvari, trebamo stvoriti proces koji će možda obuhvatiti kaznu,
ali kojim otvaramo prostor
u kojem će muškarci, u stvari, postati nešto drugo i neko drugi.
Toliko godina sam mrzila svoga oca.
Željela sam da umre. Željela sam da ga strpaju u zatvor.
Ali, u biti, taj gnjev me je stalno povezivao sa pričom moga oca.
Ono što sam ja zaista željela nije bilo da se moj otac samo zaustavi.
Željela sam da se promijeni.
Željela sam da se izvini.
To je ono što želimo.
Ne želimo da se muškarci unište,
ne želimo da samo budu kažnjeni.
Želimo da nas vide, žrtve koje su oni povrijedili,
i želimo da se pokaju
i promijene.
Ja, u stvari, vjerujem da je to moguće.
I zaista vjerujem da je to naš put naprijed.
Ali treba muškarci da nam se pridruže.
Nama treba da muškarci budu hrabri i da budu dio ove transformacije.
Većinu svog života sam provela prozivajući muškarce
i sada sam ovdje,
baš sada,
da vas pozovem da odreagujete.
Hvala.
(Aplauz)
Hvala.
(Aplauz)
Hvala, hvala vam.
(Aplauz)