Govoriću o reinvenciji trčanja.
To je u principu samo desna, leva, desna, leva - zar ne?
Mislim, to radimo već dva miliona godina,
tako da bi bilo arogantno da pretpostavim
da imam da vam kažem nešto
što nije bolje rečeno i urađeno već dugo vremena.
Otkrio sam da je kod trčanja zanimljivo
to da se nešto čudno dešava
sve vreme u toku trčanja.
Primer:
pre par meseci, ako ste gledali maraton u Njujorku,
ja vam garantujem da ste videli nešto
što niko nije video pre toga.
Žena iz Etiopije po imenu Derartu Tulu
se pojavila na startnoj liniji.
Ima 37 godina,
nije pobedila ni na jednom maratonu u poslednjih 8 godina,
a par meseci pre toga
je skoro umrla na porođaju.
Derartu Tulu je bila spremna da odustane od svega i ostavi sport po strani,
ali je odlučila da će pokušati
da istrči još jednom za veliku zaradu u jednom danu
u jednom od važnijih događaja,
Njujorškom maratonu.
Samo loše vesti za Derartu Tulu su bile te da su i neki drugi ljudi imali istu ideju,
a među njima je bila i žena koja je osvojila zlato na Olimpijadi
i Pola Redklif, koja je pravo čudovište,
najbrža žena u maratonskim trkama u dosadašnjoj istoriji.
Njen najbolji rezultat zaostaje samo za 10 minuta za svetskim rekordom
u muškoj kategoriji,
Pola Redklif je u suštini nepobediva.
To su ljudi sa kojima se ona takmiči.
Čuje se pucanj za početak trke, a ona ne samo da je autsajder,
ona je čak i ispod nivoa autsajdera.
Ali se autsajder dobro drži u trci.
I nakon 35 km u trci od 42 km,
Derartu Tulu se nalazi
u vodećoj grupi.
Ovo je momenat kada se nešto zaista čudno dešava.
Pola Redklif, jedina osoba koja bi
zasigurno mogla da preuzmne ogromnu nagradu
iz ruku autsajdera Derartu Tutu,
se odjednom hvata za svoju nogu i počinje da zaostaje.
Mi svi znamo šta da radimo u ovakvoj situaciji, zar ne?
Udarite je brzo laktom u zube
i krenete šprintom ka završnoj liniji.
Ali Derartu Tulu ne poštuje taj scenario.
Umesto da nastavi sa trkom,
ona zaostaje, i uhvati Polu Redklif,
govoreći joj: "Hajde. Hajde sa nama. Možeš ti to."
I na nesreću, Pola Redklif, učini baš to.
Ona dostigne vodeću grupu i trči ka završnoj liniji.
Ali onda počinje da usporava ponovo.
I po drugi put joj Derartu Tulu pokušava da je pokrene.
I u tom trenutku Paula Redklif reče:
"Ja sam završila. Trči."
To je zaista fantastična priča i mi svi znamo kako se završava.
Ona gubi svoj ček,
ali se vraća kući sa nečim većim i značajnijim.
Ali Derartu Tulu opet menja scenario.
Umesto da izgubi tu trku, ona prestiže vodeću grupu i pobeđuje,
osvaja maraton u Njujorku.
i vraća se kući sa ogromnim čekom.
Ovo je priča od koje vam je toplo oko srca,
ali ukoliko je analizirate malo detaljnije,
ne možete a da se ne zapitate šta se zaista u svemu tome dešava.
Ukoliko uočite dva odstupanja od pravila u jednom biću,
to nije slučajnost.
Ukoliko imate osobu koja ima razvijeniji takmičarski duh,
ali je pri tome i saosećajnija od svih ostalih u trci, to nije slučajnost.
Ako vidim stvorenje sa plovnim kožicama na nogama i škrgama,
siguran sam da je adaptirano na vodene uslove.
A kada vidim osobu takvog srca, znam da postoji neka veza u svemu tome.
I odgovor na taj fenomen, ja mislim,
se može naći u Bakarnom kanjonu Meksika,
gde živi pleme, povučeno pleme,
koje se zove Tarahumara Indijanci.
Postoje tri vanredne karakteristike ovog plemena.
Prvo,
oni žive u nepromenjenim uslovima života
već poslednjih 400 godina.
Kada su osvajači došli u Severnu Ameriku, imali ste dva izbora:
vi se ili borite ili se povlačite.
Maje i Asteci su izabrali da se bore
i to je razlog što danas nema puno Maja i Asteka.
Tarahumara pleme je imalo drugačiju strategiju.
Oni su se povukli i sakrili
u lavirintu kanjona sličnom
paukovoj mreži
koje zovemo Bakarni kanjon,
i oni su ostali tamo od 1600-ih godina -
živeći nepromenjenim stilom života.
Druga izvanredna karakteristika Tarahumara plemena
je da oni u dubokoj starosti - kada imaju 70 do 80 godina -
ne da trče maratone,
oni trče mega-maratone.
Oni ne trče maratone od 42km,
već 160, 240 km u jednom cugu,
i to čak bez ikakvih povreda, ikavih problema.
Poslednja izvanredna karakteristika Tarahumara
tiče se svih stvari o kojima ćemo mi pričati danas,
svih rešenja do kojih mi pokušavamo da dođemo
koristeći tehnologiju i naš mozak -
bolesti kao što su bolesti srca, problem holesterola i rak
kao i problem kriminala, ratovanja, nasilja i kliničke depresije -
to su fenomeni o kojima Tarahumara pleme nema nikakve predstave.
Oni su oslobođeni od svih ovih bolesti modernog doba.
Pa, gde je veza u svemu tome?
Ponovo, mi pričamo ovde o izuzecima.
Mora postojati uzročno-posledična veza.
Čitavi timovi naučnika
na Harvardu i Univerzitetu u Juti
korsite sve svoje ćelije mozga kako bi upravo shvatili
ono što Tarahumara pleme zna oduvek.
Oni pokušavaju da reše iste tajne.
I ponovo, to je tajna u okviru druge tajne -
i verovatno je razumevanje Derartu Tulu i Tarahumara
sakriveno u tri druge tajne, a to su:
tri pitanja - i ukoliko imate odgovor na njih,
dođite i progovorite,
jer niko drugi ne zna odgovore.
I ukoliko vi znate, onda ste pametniji od svih ljudi na ovoj planeti.
Tajna broj jedan:
veličina mozga ljudi se drastično povećala pre dva miliona godina.
Australopitekus je imao mali mozak veličine graška.
Ljudi se odjednom pojave - Homo erektus -
i ima glavu veličine dinje.
Da biste imali mozak te veličine,
morate imati izvor kondezovane energije.
Drugim rečima, naši davni preci su jeli mrtve životinje -
to je činjenica i tu nema argumenata.
Jedini problem je u tome,
što se prvo hladno oružje pojavilo pre oko 200.000 godina.
Tako da smo mi nekako ubijali životinje
u periodu od skoro 2 miliona godina bez ikakvog oružja.
A pri tome nismo koristili svoju snagu
jer smo mi najveći slabići u džungli.
Sve druge životinje su snažnije od nas.
Imaju kljove, kandže, veoma su agilne i brze.
Mi mislimo da je Usain Bolt brz. Usain Bolt bi izgubio trku sa vevericom.
Mi nismo brzi.
To bi bile Olimpijske igre: ubacite na stazu vevericu.
Ko god je uhvati, dobija zlatnu medalju.
Tako da mi nemamo oružje, snagu, kljove, kandže.
Kako smo onda ubijali sve te životinje? To je tajna broj jedan.
Tajna broj dva:
Žene se takmiče na Olimpijadama već dugo vremena,
ali izvandredna osobina sprinterki
jeste da su one jako loše, očajne su.
Ne postoji brza žena na ovoj planeti
i nikada nije postojala.
Ženski rekord na 2.5 km je 4.15.
Mogao bih da bacim kamen i pogodim bilo kog
srednjoškolca koji bi mogao da istrči brže od 4.15.
Iz nekog razloga vi ste zaista prosto veoma spore.
(Smeh)
Ali ako pričamo o maratonskim trkama koje smo baš spomenuli -
vama je dozvoljeno da trčite maratone u poslednjih 20 godina.
Jer, pre '80-ih,
medicinari su mislili da bi se, ukoliko bi žena pokušala da trči 42 km -
da li neko zna šta bi se desilo u tom slučaju?
Zašto vam je bilo zabranjeno da trčite maratone pre 80-ih?
Neko iz publike: Raspala bi se materica.
Kristofer Mekdugal: Njena materica bi se raspala.
Da. Vaši reproduktivni organi bi se raspali.
Materica bi ispala, bukvalno ispala iz tela.
Sada, ja sam bio na mnogo maratona
i još uvek nisam to video.
(Smeh)
Tako da je ženama tek 20 godina dozvoljeno da trče maratone.
U toku tog kratkog perioda učenja,
vi ste napredovale od povređenih organa
do toga da zaostajete za samo 10 minuta
za muškim svetskim rekordom.
A ukoliko razmotrite trke duže od 42 km,
distance za koje nam je medicina isto tako govorila da bi bile fatalne za ljude -
sećate se da je Feidipides umro kada je istrčao 42 km -
trke od 80 i 160 km,
iznenada pričamo o drugačijoj igri.
Ako razmatrate trkače kao što su
Ana Trason, ili Niki Kimbal ili Džen Šelton,
u trci sa bilo kim na ovome svetu dužine 80 ili 160km
bacanjem novčića možete da odredite ko će pobediti.
Daću vam primer.
Pre par godina, Emili Ber se registrovala za trku
zvanu "Hardrock 100",
a to vam govori sve što treba da znate o trci.
I imate 48 sati da završite trku.
E pa, Emili Ber - jedna od 500 učesnika trke -
je završila na osmom mestu, među 10 najboljih,
iako se zaustavila na svim pomoćnim puntovima
da nadoji svoju bebu u toku trke -
i opet je pobedila 492 učesnika.
Poslednja misterija: zašto su žene snažnije
na dužim relacijama?
Treća tajna je sledeća:
Na Univerzitetu u Juti su počeli da analiziraju završno vreme
ljudi koji trče maratone.
Pronašli su da,
ukoliko počnete da trčite maraton u 19. godini,
bićete sve brži i brži, godinu za godinom,
dok ne dosegnete maksimum u 27. godini.
I onda nakon toga, podležete
posledicama starenja.
Postajete sporiji i sporiji,
dok ponovo ne dođete do brzine kojom ste trčali sa 19 godina.
Treba vam 7-8 godina da dosegnete svoj maksimum,
i onda postepeno postajete sporiji,
dok ne dođete do polazne tačke.
Možda mislite kako je potrebno 8 godina da biste se vratili na početnu brzinu,
možda 10 godina - ali ne, potrebno je 45 godina.
60-godišnjaci, i muškarci i žene
trče istom brzinom kojom su trčali sa 19 godina.
Ja vas sada izazivam da se setite bilo koje druge fizičke aktivnosti -
i samo nemojte reći golf - nešto što je zaista teško -
gde stariji ljudi pokazuju iste sposobnosti
kao kada su bili tinejdžeri.
Tako da postoje ove tri misterije.
Da li postoji deo ove zagonetke
koji bi ujedinio sve ove fenomene?
Morate biti jako obazrivi svaki put
kada neko pokuša, analizirajući praistorijisko vreme,
da vam da generlani odgovor,
s obzirom da govorimo o praistoriji,
možete reći šta god poželite i to vam može proći.
Ali predstavljam vam sledeće:
ukoliko u centar ove zagonentke postavite jedan fenomen,
odjednom se formira koherentna slika.
Ukoliko se pitate zašto se Tarahumara pleme ne bori
i ne umire od srčanih oboljenja,
zašto jadna žena iz Etiopije po imenu Derartu Tulu
može biti najsaosećajnija, a opet i najkompetitivnija osoba,
i kako smo mi nekako bili sposobni
da nađemo hranu bez oružja,
možda je sve to usled toga što su ljudi,
bez obzira na to koliko mi želimo
da mislimo o sebi kao gospodarima univerzuma,
u principu evoluirali kao ništa više nego
horda lovačkih pasa.
Možda smo evoluirali
kao horda životinja-lovaca.
Jer jedina prednost koju imamo u divljini -
ponovo, nisu naše kandže i kljove ili naša brzina -
jeste ta što se mi veoma, veoma dobro znojimo.
Stvarno nam dobro polazi za rukom da se oznojimo i osećamo.
Mi možemo veoma dobro da se znojimo,
bolje od bilo kojeg drugog sisara na Zemlji.
Ali prednost
ove male društvene nelagodnosti
je u tome da kada se radi o trčanju
po velikoj vrućini i na velikim daljinama,
mi smo neprevaziđeni, najboji na planeti.
Ukoliko posmatrate konja u toku toplog dana,
taj konj nakon 8-9 km ima sledeći izbor.
Konj će ili da diše ili da se rashladi,
ali ne radi obe radnje - mi možemo.
Da li smo mi evoluirali kao lovačko krdo životinja?
Da li je naša jedina prirodna prednost u svetu ta
što smo mogli da se organizujemo u grupu,
i krenemo poljanama savane u Africi, izaberemo antilopu
i krenemo kao čopor za tom životinjom koju trčanjem iscrpimo do smrti?
To je sve što smo mogli da uradimo,
mogli smo da trčimo veoma dugo po vrućini.
Pa ukoliko je ovo tačno, još par stvari mora biti tačno takođe.
Da bismo bili deo jednog lovačkog čopora, ključna stvar je reč čopor.
Ukoliko sami izađete i pokušate da uhvatite antilopu,
garantujem da biste našli dva leša tamo u savani.
Neophodan je čopor koji zajedno funkcioniše.
Neophodni su ljudi od 64, 65 godina
koji to rade već mnogo godina
jer znaju koju antilopu treba izabrati kao plen.
Čopor se rasturi i onda se ponovo ujedini.
Ovi stučnjaci u lovu moraju biti deo čopora.
Ne mogu zaostajati 16 kilometara.
Neophodno je da u čoporu budu i žene i adolescenti
jer postoje dva perioda u životu kada su životinjske belančevine neophodne
za vaš organizam, kada dojite dete i kada ste u razvoju.
Ukoliko antilopa leži mrtva na nekom mestu, nema nikakvog smisla
da ljudi koji bi trebalo da je pojedu budu udaljeni 80 km.
Oni moraju biti deo čopora.
Deo horde moraju biti i 27-godišnjaci u vrhu svoje snage
koji su spremni da obore plen,
i neophodno je da tu budu i tinejdžeri
koji uče ceo taj prces odjednom.
Čopor ostaje zajedno.
Još jedna karaktersitika tog čopora:
ne može da bude baš materijalno orijentisan.
Ne možete da vučete nebitne stvari sa sobom
dok pokušavate da uhvatite antilopu.
Ne možete biti neraspoloženi čopor.
Na primer: "Ne mogu da jurim antilopu tog tipa.
Ljut sam na njega. Neka sam juri svoju antilopu."
Neophodno je da čopor bude u stanju da zaboravi na svoj ego,
i da bude ko-operativna i sarađuje.
Kada to sve uzmete u obzir, drugim rečima, dođete
do kulture koja je neverovatno slična
Tarahumarama -
a ovo pleme je ostalo nepromenjeno
od kamenog doba.
Veoma je ubedljiv argument
da možda Tarahumare rade upravo ono
što smo svi mi radili dva miliona godina.
Ali mi smo ti koji su u ovom modernom dobu krenuli stranputicom.
Znate, mi doživljavamo trčanje kao nepoznatu, stranu stvar,
kao kaznu koju treba da odradite jer ste jeli picu prethodne večeri.
Ali možda je nešto drugo u pitanju.
Možda smo mi ti koji su oduzeli sebi tu prirodnu nadarenost koju smo imali
i upropastili je.
Kako smo je upropastili? Pa, kako upropastimo bilo šta?
Pokušamo da zaradimo na tome.
Pokušamo da upakujemo nešto, da učinimo nešto "boljim",
i prodamo to ljudima.
Desilo se da smo počeli da proizvodimo
te lepe, upakovane stvari,
koje nam pomažu pri trčanju, a zovemo ih patikama za trčanje.
Ja sam lično protivnik patika za trčanje
jer sam kupio milion različitih i non-stop sam se povređivao.
A mislim da - ukoliko iko ovde trči -
upravo sam razgovarao sa Kerol;
pričali smo 2 minuta iza scene,
i onda je ona počela da priča o oboljenju stopala.
Razgovarajte sa nekim ko trči, i sigurno ćete nakon 30 sekundi
razgovarati o povredama.
Pa ukoliko su ljudi evoluirali kao trkačka vrsta,
ako je to naša jedina prirodna prednost,
zašto smo toliko loši u tome?
Zašto se non-stop povređujemo?
Interesantna stvar u vezi sa trčanjem i povredama pri trčanju
je da je to novina našeg vremena.
Ukoliko čitate narodna predanja i mitologiju,
bilo koje vrste mitova, bilo koje bajke,
trčanje je uvek povezano
sa slobodom, vitalnošću, mladošću i večnim elanom.
Tek je u našem vremenu
trčanje postalo povezano sa strahom i bolom.
Džeronimo je govorio
"Moji jedini prijatelji su moje noge. Jedino verujem svojim nogama."
Usled toga što je trialton Apača
podrazumevao da trčite 80 km kroz pustinju,
upustite se u borbu jedan na jedan, ukradete konje
i vratite se kući sa plenom.
Džeronimo nikada nije rekao: "Ah, da ti kažem,
moja peta - moram da odmorim ove nedelje."
ili: "Moram unakrsno da vežbam.
Nisam bio na jogi. Nisam spreman."
Ljudi trče i trče sve vreme.
Mi smo ovde danas. Imamo našu digitalnu tehnologiju.
Sva naša nauka potiče iz proste činjenice
da su naši preci bili sposobni
da urade nešto neverovatno svakog dana,
a to je da se oslanjaju na svoja bosa stopala i noge
i trče velike razdaljine.
Pa kako onda da se ponovo vratimo tome?
Pa, ja bih vam prvo predložio
da se otarasite svih pakovanja, prodaje i reklame.
Otarasite se smrdljivih patika za trčanje.
Prestanite da se fokusirate na gradske maratone,
na kojima ste loši ukoliko ih istrčite za 4 sata.
Ali ako je vaše vreme 3.59.59 onda ste odlični
jer ste se kvalifikovali za drugu trku.
Trebalo bi da se vratimo osećaju igranja i zabave
i, ja bih rekao, golotinje
što je učinilo Tarahumare
jednim od najzdravijih i najspokojnijih kultura današnjice.
Pa u čemu je tu dobrobit? U čemu je stvar?
Sagoreli biste sladoled "Hagen-Das" koji ste pojeli prethodne noći.
Možda postoje tu i druge dobrobiti.
Da ne bih postao previše ekstreman u ovoj priči,
zamislite svet
gde bi svi ljudi mogli da išetaju napolje
i krenu da se bave vežbanjem
koje će ih učiniti opuštenijim, spokojnijim,
zdravijim,
koje bi se otarasio stresa -
kada se ne biste više vraćali u kancelariju kao razuzdani manijak,
ne biste se više vraćali kući sa tim stresom.
Možda postoji nešto između onoga što smo mi danas
i onoga što su Tarahumare uvek bili.
Ne kažem vam sada hajde da se vratimo u Bakarni kanjon
i da živimo na pirinču i miševima,
pardon, kukuruzu i miševima,
a to je omiljena ishrana Tarahumara,
ali možda postoji nešto između.
I ukoliko pronađemo šta je to,
to je možda i vredno Nobelove nagrade.
Jer ukoliko neko može da pronađe način
da povrati našu prirodnu sposobnost
u kojoj smo mi svi uživali od našeg postanka,
do '70-ih ili tako nešto,
društvene i fizičke dobrobiti,
kao i političke i mentalne,
bi mogle biti neverovatne.
Ono što uočavam danas je podkultura koja uzima maha -
bosonogog trčanja, ljudi koji su se otarasili svojih patika.
I ono što su oni otkrili bez izuzetka
je da ukoliko se otarasite patika, otarasite se i stresa,
otarasite se povreda i bolesti.
I otkrijete nešto što
Tarahumare znaju već jako dugo vremena,
da je to i jako zabavno.
Ja sam to i lično doživeo.
Povređivao sam se celog života,
i onda sam se u svojim ranim 40-im
otarasio patika i sve patnje su nestale.
Nadajmo se da je to nešto od čega svi možemo imati koristi.
Poštujem što ste saslušali moju priču. Hvala vam puno.
(Aplauz)