Prvi poljubac
Njena usta
su pala na moja,
kao letnji sneg, peto godišnje doba, ponovni raj,
kao raj kada je Eva naterala boga
da plače za njenim njišućim bokovima.
Njen poljubac je boleo toliko.
Mislim, bilo je kao da je pomešala znoj anđela
sa ukusom mandarine.
Kunem se, moja su usta oduvek bila oklop
podmazan tajnama, a moja usta
ćorsokak sa fenjerima od zuba, moje srce - školjka,
zatočena na dnu mraka.
Ali njene su se usne zaustavile, poput bebi-plavog kadilaka,
prepunog kanarinaca, kojeg je vozio tukan - kunem se,
te usne su raširile sjajna krila kada smo se poljubili,
divlja i precizna - kao da uči govoru morskog konjica -
njene usne su tako pažljivo pecale prvi samoglasnik iz moga grla,
dok moj mozak nije postao klavir koji je lupao snažno, udarao tako.
Bilo je, kunem se, kao da je njen jezik Saturnov sedmi mesec -
toliko vreo, vreo i hladan, kružio je,
kružio je, pretvarajući me u planetu sreće -
sunce sa jedne strane, noć preliva
njenu sporu ruku preko druge: jedna vatra koja pušta zmaja onog drugog.
Njen poljubac, kunem se, kao da je Velika majka pohitala
da otvori mesec, kao poklon, a vi ste tu bili
da biste osetili kako se senka konačno otkačila od vašeg zgloba.
Tako bi to izgledalo, ali još slađe,
kao pobuna jednonogih sveštenika na federima,
uvis i još više,
ovako, ne padajući, već nastavljajući
tako, nevaljalo,
a opet sveto, kunem se!
Taj poljubac, obe usne
potpuno posvećene svetu, poput Mirovnih korpusa,
kao besplatna radnja, uvek i zauvek,
nov grad bez brava i zidova, samo vrata, baš tako, kunem se,
upravo tako.