Első csók
Ajka
az én ajkamra
hulló nyári hó, ráadás évszak, új Éden,
az Édenben Éva csípőjének
Istent ríkató sima íve –
úgy fájt csókja –
Azaz, mintha angyal verejtékébe
keverte volna a mandarin ízét,
Eskü. Ajkam azóta örökös rostély
titkokkal olajozva,
zsákutcáján pici póznaként fogak – a szívem
bezárt kagylóként kavargott a mélyben,
de ő ajkával lefarolt, mint egy babakék Cadillac,
telerakva kanárikkal és a volánnál tukán – Eskü,
nyelve érintése szárnyra kapatta nyelvem – mintha
zabolátlan csikóhalat tanítana szép szóra –
ajkával lágyan úgy horogra kapta gégém első "a"-ját,
hogy agyam harsányan zengő darabként zongorázott –
eskü, nyelve mintha Szaturnusz hetedik holdja lett volna –
egyszerre forró és fagyos és forog,
forogva körülöttem boldog planétává varázsol –
világos oldalán az árnyékot kezei lassan terítik szét:
tüzével űzi egyik sárkány a másikét.
Csókja, eskü – a Földanya mintha nekiesett volna a Holdnak,
hogy ajándékpapírként végül lefejtse
a csuklód köré font éjt.
Ennél elevenebben még –
mint pogo-bottal csetepatét csapó műlábas papok,
egyszerre fent és lent, de nem esnek le,
akár egy neveletlen népség,
mégis szent – Eskü! Az a csók: az ajkakat a világtól
semmi sem téríti el, mint két Békehadtest,
egy bolt, ahol mindig minden ingyen van,
egy új város, – tele nyitott ajtókkal, se lakat, se fal – olyan, eskü,