רבים מכם בוודאי צפו בסרט "להציל את מארק וואטני."
אבל אלה מכם שלא, זהו סרט על אסטרונאוט
שננטש על מאדים, ועל מאמציו להישאר בחיים
עד שמשלחת החילוץ תוכל להגיע אליו מכדור הארץ.
למרבה השמחה, הם מצליחים ליצור קשר
עם האסטרונאוט וואטני, בשלב מסוים,
כדי שלא ירגיש לבד על מאדים עד שיחולץ.
בזמן שאתם צופים בסרט, או גם אם לא צפיתם בו,
כשאתם חושבים על מאדים,
אתם בוודאי חושבים על כמה רחוק הוא נמצא וכמה מבודד.
אבל, מה שכנראה לא עלה בדעתכם, הוא
מה היא באמת הלוגיסטיקה של עבודה על כוכב לכת אחר -
של חיים על שני כוכבי לכת
כשיש אנשים על כדור הארץ ורוברים או אנשים על מאדים?
תחשבו שיש לכם חברים, משפחה וחברים לעבודה
בקליפורניה, בחוף המערבי או בחלקיו האחרים של העולם.
כשאתם מנסים ליצור איתם קשר,
הדבר הראשון שעליו אתם בוודאי חושבים הוא:
רגע, מה השעה עכשיו בקליפורניה?
לא אעיר אותם? זה בסדר להתקשר?
אפילו כשאתם רוצים לדבר עם עמיתכם לעבודה באירופה,
אתם מיד חושבים:
מה נדרש על מנת לנהל קשר כשאנשים נמצאים במרחק רב?
אין לנו כרגע אנשים על מאדים, אבל יש לנו רוברים.
למעשה, כרגע, על הרובר קיוריוסיטי, השעה היא 6:10 בבוקר.
כלומר, 6:10 בבוקר על מאדים.
יש לנו ארבעה רוברים על מאדים.
ארה"ב הנחיתה ארבעה רוברים על מאדים מאמצע שנות ה-90,
וניתנה לי הזכות לעבוד על שלושה מהם.
אני מהנדסת רכבי חלל, ומהנדסת תפעול של רכבי חלל,
במעבדה להנעה סילונית של נאס"א בלוס אנג'לס, קליפורניה.
והרוברים האלה הם השליחים הרובוטיים שלנו.
הם העיניים והאזניים שלנו, והם צופים בכוכב הלכת בשבילנו
עד שנוכל לשלוח לשם אנשים.
אנו לומדים איך להתנהל על כוכבי לכת אחרים באמצעות הרוברים האלה.
אז לפני שנשלח אנשים, אנחנו שולחים רובוטים.
הסיבה לכך שיש כרגע הפרש זמן בין מאדים,
לבין הזמן שלנו,
כי היממה על מאדים ארוכה יותר מהיממה על כדור הארץ.
היממה על כדור הארץ נמשכת 24 שעות,
כי זה הזמן שנדרש לכדור הארץ לחוג סביב צירו,
להשלים סיבוב אחד.
היממה שלנו אורכת 24 שעות.
למאדים לוקח 24 שעות ובערך 40 דקות כדי להשלים סיבוב אחד.
פירוש הדבר הוא שהיממה על מאדים ארוכה ב-40 דקות מהיממה על כדור הארץ.
צוותים של אנשים שמפעילים את הרוברים על מאדים, כמו הצוות הזה,
אנחנו חיים על כדור הארץ, אבל עובדים על מאדים.
אז אנחנו חייבים לדמיין כאילו אנחנו נמצאים על מאדים עם הרובר.
העבודה שלנו, העבודה של הצוות הזה, שאני חלק ממנו,
היא לשלוח פקודות לרובר כדי להגיד לו מה לעשות ביום למחרת.
להגיד לה לנסוע או לקדוח או כל מה שהיא אמורה לעשות.
אז בזמן שהיא ישנה - כן היא ישנה בלילה
כי היא צריכה לטעון את הסוללות שלה
ולעמוד בפני הלילות הקרים של מאדים.
אז היא ישנה.
בזמן שהיא ישנה, אנחנו עובדים על התוכנית שלה ליום המחרת.
כלומר אני עובדת משמרת לילה על מאדים.
(צחוק)
כדי להגיע לעבודה על כדור הארץ באותה שעה כל יום על מאדים -
נניח, אני צריכה להיות בעבודה ב-5 בערב,
הצוות הזה צריך להיות בעבודה ב-5 בערב שעון מאדים כל יום,
אז אנחנו חייבים לבוא לעבודה על כדור הארץ 40 דקות מאוחר יותר כל יום,
על מנת להישאר מסונכרנים עם מאדים.
זה כמו לעבור לאיזור זמן חדש בכל יום.
יום אחד אתה מגיע ב-8, יום למחרת 40 דקות מאוחר יותר ב-8:40,
יום אחרי, 40 דקות מאוחר יותר ב-9:20,
יום למחרת ב-10:00.
אתה ממשיך לזוז 40 דקות קדימה כל יום,
עד שלבסוף אתה מגיע לעבודה באמצע הלילה -
באמצע הלילה על כדור הארץ.
נכון? אתם יכולים לדמיין עד כמה זה מבלבל.
ולכן, יש לי שעון מאדים.
(צחוק)
המשקולות בשעון הזה כוונו באופן מכני
כדי שהוא יתקדם לאט יותר.
כן. ולא חשבנו -
קיבלתי את השעון הזה ב-2004
בתקופת ספיריט ואופורטוניטי, הרוברים דאז.
ולא חשבנו
שנצטרך שעוני מאדים.
חשבנו, אוקי, יהיה לנו השעון על המחשבים שלנו
ועל מסכי הבקרה של המשימה, וזה מספיק.
כן, לא ממש.
כי לא רק עבדנו לפי שעון מאדים,
גם ניהלנו את חיינו לפי שעון מאדים.
ובאופן מיידי לא היה לנו מושג מה הייתה השעה.
באמת היינו זקוקים למשהו על היד שיענה לנו על השאלה:
מה השעה על כדור הארץ? מה השעה על מאדים?
ולא רק השעה על מאדים בלבלה אותנו,
היינו צריכים גם לדבר על זה אחד עם השני.
אז "סול" זה יממה על מאדים - כאמור, 24 שעות ו-40 דקות.
כשאנחנו מדברים על משהו שקורה על כדור הארץ,
נאמר - היום.
אז, במאדים, אנו אומרים "ה-סול."
(צחוק)
אתמול הפך ל"פרה-סול" במאדים.
ושוב, לא חשבנו: "רגע, בואו נמציא שפה."
פשוט היינו מאוד מבולבלים.
אני זוכרת שמישהו ניגש אליי ואמר:
"הייתי רוצה לעשות פעילות מסוימת על הרכב מחר, על הרובר."
ואני עניתי: "מחר, מחר או מחר במאדים?"
המצאנו את המונחים האלה כי היינו צריכים למצוא דרך לדבר זה עם זה.
(צחוק)
"מחר" הפך ל"סול המחרת" או "פוסט-סול."
כי אנשים שונים מעדיפים מילים שונות.
יש אומרים "משקה מוזג" ויש אומרים "גזוז."
אז לנו יש אנשים שאומרים "סול המחרת" או "פוסט-סול."
וגם שמתי לב לעוד משהו לאחר שעבדתי מספר שנים על המשימות האלה:
אנשים שעובדים על הרוברים, אנו אומרים "ה-סול."
ואילו אנשים שעובדים על משימות ההנחתה ולא משוטטים,
הם אומרים "ה-סואול."
אז אני יכולה לדעת על איזה משימה עבדתם לפי "המבטא המאדימי" שלכם.
(צחוק)
יש לנו שעונים ושפה, אתם מזהים את המוטיב החוזר, נכון?
כדי שלא נתבלבל.
אבל אפילו אור יום יכול לבלבל אותנו.
אם נחשוב שבאנו לעבודה
וזה אמור להיות אמצע הלילה על מאדים,
ואילו אור רב חודר דרך החלונות,
גם זה עלול להיות מבלבל.
אתם יכולים לראות מהתמונה של חדר הבקרה
שכל התריסים מוגפים.
כדי שהאור לא יסיח את דעתינו.
התריסים הוגפו בכל הבניין כשבוע לפני הנחיתה,
ולא נפתחו עד שיצאנו משעון מאדים.
אותו הדבר קורה גם כשאנחנו בבית.
חייתי לפי שעון מאדים שלוש פעמים, ובעלי היה אומר:
"קדימה, מתכוננים לשעון מאדים."
הוא היה מכסה את החלונות בנייר כסף ווילונות כהים ועבים,
כי זה משפיע גם על המשפחות שלכם.
ומצאתי את עצמי חיה בתוך סביבה אפלה, אבל יחד איתו.
והוא התרגל לזה.
אבל אז הוא התחיל לשלוח לי מעין מיילים מתנצלים מהעבודה:
אני יכול לחזור הביתה? את ערה?
מה השעה עכשיו על מאדים?
אז החלטתי, אוקי, הוא צריך שעון מאדים כמו שלי.
(צחוק)
אבל, כמובן, ב-2016 יש כבר אפליקציה כזאת.
(צחוק)
היום, במקום שעוני יד, אנחנו יכולים להשתמש בטלפונים שלנו.
אבל ההשפעה על המשפחות הייתה גורפת,
לא רק על המדענים שעובדים על הרוברים,
אלא גם על המשפחות שלהם.
זה דויד או, אחד ממנהלי הטיסה שלנו,
והוא נמצא בחוף הים בלוס אנג'לס עם משפחתו ב-1:00 לפנות בוקר.
(צחוק)
מכיוון שנחתנו באוגוסט
וילדיו היו צריכים לחזור לבית הספר רק בספטמבר,
הם בעצם עברו לשעון מאדים יחד איתו למשך חודש שלם.
הם קמו 40 דקות מאוחר יותר כל יום.
והם חיו לפי לוח הזמנים של אבא.
הם חיו לפי שעון מאדים במשך חודש ויצאו להרפתקאות נפלאות,
כמו לשחק באולינג באמצע הלילה
או ללכת לים.
ואחד הדברים שגילינו
הוא שאפשר להגיע לכל מקום בלוס אנג'לס
ב-3:00 לפנות בוקר כשאין פקקים.
(צחוק)
כשסיימנו לעבוד,
ולא רצינו ללכת הביתה ולהפריע למשפחות שלנו,
והיינו רעבים, במקום ללכת לאכול משהו באיזור,
אמרנו: "רגע, יש קפטריה מעולה שפתוחה 24 שעות בלונג ביץ',
ונוכל להיות שם תוך 10 דקות!"
היינו נוסעים לשם - וזה היה כמו בשנות ה-60, בלי פקקים.
היינו מגיעים לשם, ובעלי המסעדה היו שואלים בתדהמה:
"מי אתם אנשים?
ומה אתם עושים אצלי במסעדה ב-3:00 לפנות בוקר?"
במהרה הם הבינו שאלה הן להקות של בני מאדים,
שנודדות בכבישי לוס אנג'לס, באמצע הלילה -
באמצע הלילה על כדור הארץ.
למעשה התחלנו לקרוא לעצמינו "בני מאדים".
אלה שחיו לפי שעון מאדים קראו לעצמם "בני מאדים",
וכל היתר היו "הארציים".
(צחוק)
כי כשאתה עובר איזור זמן כל יום,
אתה מתחיל להרגיש מנותק מכולם.
אתה נמצא בעולם משלך, פשוטו כמשמעו.
יש לי סיכה שרשום עליה: "שרדתי את שעון מאדים. סול 0-90."
התמונה שלה מופיעה על המסך.
הסיבה לכך שקיבלנו את הסיכות האלה היא מפני שעבדנו לפי שעון מאדים
על מנת להיות כמה שיותר יעילים עם הרובר על מאדים,
להפיק את המיטב מהזמן שלנו.
אבל אנחנו לא חיים לפי שעון מאדים יותר משלושה-ארבעה חודשים.
בסופו של דבר נעבור לשעון מאדים מותאם, שעליו אנחנו עובדים כרגע.
כי זה קשה לגוף שלכם וגם למשפחות שלכם.
למעשה, נערכו עלינו מחקרי שינה
כי זה דבר בלתי רגיל שבני אדם ינסו להאריך את היממה שלהם.
היינו בערך 30 איש
שערכו עלינו בדיקות בשל מחסור בשינה.
הייתי מגיעה לבדיקה ונרדמת בכל פעם.
כי, כאמור, בסופו של דבר מדובר במאמץ רב לגוף שלך.
למרות שנהנינו מכל רגע.
זאת חווית גיבוש נפלאה עם חברי הצוות האחרים,
אבל קשה מאוד להתמיד בה.
משימות הרוברים הן הצעדים הראשונים שלנו אל תוך מערכת השמש.
אנחנו לומדים כיצד לחיות על יותר מכוכב לכת אחד.
אנחנו משנים את הפרספקטיבה שלנו על מנת להפוך למולטי-פלנטריים.
אז בפעם הבאה שתצפו בסרט "מלחמת הכוכבים",
ותראו אנשים שנוסעים מכוכב הלכת דגובה לטטואין,
תחשבו מהי באמת המשמעות כשאנשים מתפרסים למרחבים כאלה.
המשמעות מבחינת המרחקים ביניהם,
כיצד ירגישו במרחק זה מזה
וכיצד יתמודדו עם הפרשי הזמן.
עוד לא שלחנו אנשים למאדים אבל אנחנו מקווים לשלוח.
ובשיתוף חברות כמו ספייס אקס ונאס"א
וסוכנויות החלל הבינלאומיות,
כולנו תקווה שזה יקרה בכמה עשורים הקרובים.
בקרוב נשלח אנשים למאדים, ואכן נהיה מולטי-פלנטריים.
וייתכן שהילד או הילדה
שבעתיד יטוסו למאדים, יושבים בקהל כאן או מאזינים היום.
חלמתי לעבוד במעבדה להנעה סילונית על המשימות האלה מאז שהייתי בת 14
וניתנה לי הזכות להיות חלק מהפרויקט הזה.
מדובר בתקופה יוצאת מן הכלל עבור תוכנית החלל,
ואנחנו יוצאים למסע הזה ביחד.
אז בפעם הבאה שתחשבו שאין מספיק זמן ביממה שלכם,
פשוט תזכרו, הכול הוא עניין של הפרספקטיבה "הארצית" שלכם.
תודה.
(מחיאות כפיים)