În anii '80, o maimuță bonobo numită Kanzi
a învățat să comunice cu oamenii la un nivel fără precedent:
nu prin vorbire sau semne,
ci folosind o tastatură cu semne abstracte care simbolizau obiecte și acțiuni.
Arăta cu degetul simbolurile în ordine, reușind treptat să-și exprime cererile,
să răspundă la întrebările puse de cercetători
și să facă referire la obiecte care nu erau prezente fizic.
Realizările lui Kanzi au declanșat o dispută imediată asupra unei întrebări:
a învățat Kanzi limbajul?
Când vorbim de limbaj, ne referim la ceva mult mai specific decât comunicarea.
Prin limbaj ne împărtășim gândurile:
povești, păreri, întrebări, trecut sau viitor,
timpuri sau locuri imaginate, idei.
Limbajul este fundamental nelimitat,
iar cu ajutorul acestuia putem spune un număr infinit de lucruri.
Numeroși oameni de știință sunt convinși că doar oamenii au limbaj
și că gesturile folosite de alte specii în comunicare nu reprezintă limbajul.
Fiecare dintre aceste gesturi corespunde, în general, unui anumit mesaj,
așadar, cu un număr total limitat de mesaje
care nu sunt îmbinate pentru a crea idei complexe.
De exemplu, o specie de maimuțe poate avea un semnal de alertă specific
care corespunde unui prădător anume, precum un șarpe —
dar prin limbaj, avem o mulțime de moduri de a spune „feriți-vă de șarpe".
Până în prezent, comunicarea animalelor nu pare să dețină
nemărginirea limbajului uman.
Nu putem ști sigur ce se află în mintea animalelor
și e posibil ca definiția noastră de limbaj,
sau felurile prin care îl măsurăm, să nu li se aplice și lor.
Până în prezent, știm că doar oamenii au limbaj.
Oamenii vorbesc în jur de 7.000 de limbi,
iar orice copil poate învăța orice limbă,
fapt care arată că mașinăria biologică care se află la baza limbajului,
este comună pentru noi toți.
Ce înseamnă limbajul pentru umanitate?
Ce ne permite să facem și cum am ajuns să îl deținem?
Momentul exact în care am dobândit această capacitate rămâne un mister.
Cimpanzeii și bonoboșii sunt rudele noastre cele mai apropiate,
dar linia genetică care a dus la oameni s-a separat de ceilalți hominizi
cu mai mult de patru milioane de ani în urmă.
Între timp, au existat multe specii — toate acum dispărute,
ceea ce face foarte dificil de știut dacă aveau limbaj sau ceva de acest fel.
Hominizii oferă un potențial indiciu cu privire la originile limbajului, însă:
poate a început prin gesturi, nu prin vorbire.
Hominizii folosesc mai mult gesturi în sălbăticie,
în loc să vocalizeze între ei.
În timpul Pleistocenului, limbajul a început probabil să prindă contur,
adică acum 2 sau 3 milioane de ani
odată cu apariția genului Homo, care a dat naștere speciei noastre, homo sapiens.
Mărimea creierului s-a triplat, iar bipedalismul a înlesnit
limbajul mâinilor.
E posibil să fi existat o tranziție de la comunicarea gestuală
la limbajul gestual —
de la a indica și a mima —
până la a efectua semne mai eficace și abstracte.
Abstracția comunicării gestuale ar fi eliminat nevoia părții vizuale,
pregătind momentul pentru tranziția la limba vorbită.
Totuși, această tranziție ar fi avut loc mai târziu.
Vorbirea articulată depinde de un aparat fonator de o anumită formă.
Și strămoșii noștri cei mai apropiați, Neanderthalii și Denisovanii,
aveau aparate fonatoare imperfecte,
dar au avut, probabil, o anumită capacitate vocală
sau chiar un limbaj.
Doar oamenii au aparat fonator optim.
Rostirea cuvintelor permite mâinilor să utilizeze și să transporte obiecte.
Așadar, ceea ce a dus la supremația speciei noastre
ar putea fi apariția vorbirii, nu limbajul în sine.
Limbajul este strâns legat de gândire, percepție și funcții motorii,
astfel încât este dificil să deslușim originile sale biologice.
Unele dintre cele mai mari mistere rămân:
în ce măsură a conturat limbajul umanitatea, ca abilitate,
și până la ce punct a conturat limbajul umanitatea?
Ce a apărut întâi, numărul vast de scenarii pe care le puteam anticipa
sau abilitatea de a le împărtăși?