Câţi dintre voi aţi folosit un program de calcul tabelar
cum este Microsoft Excel?
Foarte bine.
Câţi dintre voi aţi ţinut evidenţa unei afaceri manual,
aşa cum făcea tatăl meu pentru mica lui tipografie din Philadelphia?
Mult mai puţini.
Ei bine, aşa s-a făcut timp de sute de ani.
La începutul anului 1978, am început să lucrez la o idee
care a devenit în cele din urmă VisiCalc.
Şi anul următor a început să funcţioneze
pe ceva nou numit computer personal Apple II.
Progresul a fost clar şase ani mai târziu,
când Wall Street Journal a publicat un editorial
în care se presupunea că cititorii ştiu ce e VisiCalc şi poate-l şi folosesc.
În 1990 Steve Jobs a spus
că „foile de calcul au propulsat industria".
„VisiCalc a determinat succesul Apple mai mult decât orice altceva."
Într-o notă mai personală,
Steve a spus: „Dacă VisiCalc ar fi fost făcut pentru un alt calculator,
acum aţi lua interviu altcuiva."
Deci VisiCalc a fost util în a introduce computerele în birourile afaceriştilor.
Dar cum a apărut el?
Ce era? Prin ce am trecut ca să îl creez?
Ei bine, am început să învăţ programare în 1966, când aveam 15 ani,
la doar câteva luni după ce a fost făcută această fotografie.
Puţini liceeni aveau acces la calculatoare în acele zile.
Dar cu noroc şi foarte multă perseverenţă,
am reuşit să mă apropii de calculator.
După ce am dormit în noroi la Woodstock, am plecat la MIT ca să intru la facultate,
unde am lucrat la proiectul Multics ca să câştig bani.
Multics era un sistem interactiv de partajare a timpului.
Aţi auzit de sistemele de operare Unix şi Linux?
Ele s-au dezvoltat din Multics.
Eu am lucrat la versiunile Multics
pentru ceea ce este cunoscut drept limbaje de interpretare,
care sunt folosite de oameni din domenii non-IT
pentru a-şi face calculele de la terminalul unui calculator.
După ce am absolvit MIT,
am lucrat pentru Digital Equipment Corporation.
La DEC am lucrat la software
pentru noua zonă de typesetting computerizat.
Am ajutat ziarele să înlocuiască maşinile de scris ale reporterilor
cu terminalele de la calculator.
Scriam software
şi apoi mă duceam pe teren în locuri precum Kansas City Star,
unde instruiam utilizatorii şi primeam feedback.
Era o experienţă în lumea reală
care era destul de diferită de cea văzută în laborator la MIT.
După asta, am fost conducător de proiect software
pentru primul procesor de text DEC, tot un domeniu nou.
Ca şi la maşinile de scris, important era să construieşti o interfaţă de utilizator
care era şi simplă şi eficientă pentru oamenii din domenii non-IT.
După DEC, am lucrat pentru o companie mică,
care a realizat registrele de casă electronice bazate pe microprocesoare
pentru industria fast-food.
Dar mereu mi-am dorit să încep o afacere cu prietenul meu Bob Frankston,
pe care l-am întâlnit în proiectul Multics la MIT.
Aşa că am decis să merg înapoi la şcoală ca să-nvăţ cât pot de mult despre afaceri.
Iar în toamna lui 1977,
am intrat în programul MBA la Harvard Business School.
Eram unul din cele câteva procente de studenţi
care aveau experienţă în programare.
Uitaţi o poză cu mine din albumul anului, stăteam în faţă.
(Râsete)
La Harvard învăţam prin metoda cazurilor.
Rezolvam cam trei cazuri pe zi.
Cazurile constau în duzini de pagini ce descriau situaţii specifice de afaceri.
Adesea au prezentări cu cuvinte şi cifre
aranjate în moduri care au sens în acele cazuri specifice.
În principiu toate diferă.
Iată tema mea.
Din nou numere şi cuvinte aranjate în moduri care au sens.
Multe calcule - am devenit buni prieteni cu calculatoarele.
De fapt, iată calculatorul meu.
De Halloween m-am costumat în calculator.
(Râsete)
La începutul fiecărei ore, profesorul chema pe cineva
să prezinte cazul.
Persoana explica ce se petrecea
și apoi dicta informaţiile pe care profesorul
le scria pe multele table motorizate din faţa clasei,
iar apoi discutam.
Unul dintre lucrurile foarte frustrante era când îţi făceai tema
şi veneai a doua zi doar ca să constaţi că ai făcut o eroare
şi toate celelalte calcule sunt greşite.
Şi nu puteai nici să participi.
Eram notaţi în funcţie de participarea la ore.
Aşa că, stând acolo cu alţi 87 de colegi în clasă, am ajuns să visez la multe.
Majoritatea programatorilor lucrau atunci pe mainframes
construind sisteme de inventariere, de plată a salariilor şi a facturilor.
Dar eu lucrasem la procesare de text interactivă
şi calcule personalizate.
În loc să mă gândesc la hârtii imprimate şi cartele perforate,
eu îmi imaginam o tablă magică
pe care dacă ai şterge un număr şi ai scrie altul în loc,
toate celelalte numere s-ar schimba automat,
ca o procesare de text cu numere.
Mi-am închipuit că aveam un calculator cu hardware sub el şi display deasupra,
ca la avioanele de luptă.
Şi puteam tasta nişte numere, le puteam selecta şi apăsa butonul „sumă".
Şi chiar fiind în mijlocul unei negocieri aş fi fost capabil să fac asta.
Trebuia doar să iau acest vis şi să-l fac să devină realitate.
Tatăl meu m-a învăţat să fac prototipuri.
El mi-a arătat machete
pe care le-a făcut el ca să-şi dea seama cum va fi aşezarea în pagină
pentru broşurile pe care le imprima el.
Şi le folosea pentru a primi feedback de la clienţi
şi aprobarea înainte de a trimite lucrarea mai departe către prese.
Faptul că faci o variantă simplă pentru ceea ce încerci să construieşti
te face să descoperi probleme cheie.
Şi te ajută să găseşti mult mai ieftin soluţii la acele probleme.
Aşa că am decis să construiesc un prototip.
Am mers la un terminal video conectat la sistemul comun Harvard
şi m-am apucat de treabă.
Una din primele probleme de care m-am lovit a fost:
Cum reprezinţi valorile în formule?
Să vă arăt ce vreau să spun.
Eu credeam că dacă dai parametrii,
scrii câteva cuvinte, apoi scrii câteva în altă parte,
apoi pui nişte numere şi alte numere, indici unde vrei răspunsul,
apoi indici pe primul, apeşi pe minus, indici pe al doilea,
şi obţii rezultatul.
Problema era: ce să scriu în formulă?
Trebuia să fie ceva ce calculatorul să poată recunoaşte.
Şi dacă te uitai la formulă,
trebuia să ştii la ce punct de pe ecran se referă.
M-am gândit mai întâi la modul cum procedează programatorii.
Prima dată când indici un punct,
computerul îţi cere să îl denumeşti.
Mi-am dat seama repede că ar fi prea complicat.
Calculatorul trebuie să creeze singur numele şi să-l pună în formulă.
Aşa că m-am gândit să folosesc ordinea în care sunt create.
Am încercat aşa. Valoarea 1, valoarea 2.
Mi-am dat seama repede că dacă ai avea mai multe valori,
nu ţi-ai aminti niciodată unde se află fiecare pe ecran.
Şi atunci mi-am spus, în loc să-ţi permit să pui valori oriunde,
de ce să nu te restricţionez la o grilă?
Apoi, când indici o celulă,
calculatorul poate folosi rândul şi coloana ca pe un nume.
Şi dacă aş face un tabel şi aş pune ABC sus şi numere pe o parte,
dacă ai vedea B7 într-o formulă,
ai şti exact unde să te uiţi pe ecran.
Şi dacă ar trebui să pui formula singur, ai şti ce trebuie să faci.
Restricţionarea la un tabel m-a ajutat să-mi rezolv problema.
De asemenea, a deschis capabilităţi noi, precum aceea de a avea şiruri de celule.
Dar nu era prea restrictivă -
puteai pune orice valoare, orice formulă în orice celulă.
Şi aşa lucrăm chiar şi astăzi, 40 de ani mai târziu.
Prietenul meu Bob şi cu mine am decis să construim acest produs împreună.
Eu am lucrat mai mult ca să-mi dau seama cum trebuie să se comporte programul.
Am scris o fişă ca documentaţie.
Ea m-a ajutat să mă asigur că interfaţa pe care o defineam
putea fi explicată clar şi concis oamenilor obişnuiţi.
Bob lucra în podul apartamentului pe care îl închiriase în Arlington, Masachussets.
Acesta este interiorul podului.
Bob s-a ocupat de MIT Multics system
să scrie codul programului pe un terminal ca acesta.
Şi apoi a descărcat versiuni de test pe un Apple II împrumutat
printr-o linie telefonică, folosind un convertor acustic,
şi apoi am făcut teste.
Am pregătit unul dintre aceste teste pentru cazul Pepsi Challenge.
Print nu funcţiona încă, așa că a trebuit să copiez totul.
Save nu funcţiona, aşa că atunci când programul se bloca,
trebuia să introduc din nou toate formulele, iar şi iar.
A doua zi am ridicat mâna, am fost chemat şi am prezentat cazul în clasă.
Am făcut estimări pe 5 ani. Am făcut tot felul de scenarii.
Am rezolvat cazul cu brio. VisiCalc era deja util.
Profesorul m-a întrebat: „Cum ai făcut?"
Ei bine, nu am vrut să-i spun de programul nostru secret.
(Râsete)
Aşa că i-am spus: „Am luat asta, am adăugat asta
şi am înmulţit cu asta şi am scăzut asta."
M-a întrebat: „De ce n-ai folosit o fracţie?"
Am spus: „A! O fracţie - n-ar fi dat aşa de exact!"
Ce nu am spus era: „Împărţirea nu merge încă!"
(Râsete)
Până la urmă, am terminat destul din VisiCalc
pentru a-l putea prezenta publicului.
Tata a imprimat o mostră de fişă de referinţă
pe care o puteam folosi ca material de marketing.
În iunie 1979, editorul nostru a prezentat lumii VisiCalc,
într-o cabină mică, la National Computer Conference din New York.
New York Times a prezentat ironic conferinţa.
„Maşinile realizează ceea ce par a fi ritualuri religioase...
În timp ce credincioşii se adună,
pictorii din camera de înscrieri Coliseum adaugă la Panteon,
pictând cu grijă VISICALC cu litere negre uriaşe pe fond galben.
Uraţi-i bun venit lui VisiCalc!"
New York Times: „Uraţi-i bun venit lui VisiCalc!"
(Râsete)
Aceasta a fost ultima menţionare a foii de calcul electronice
în presa de business populară pentru aproximativ doi ani.
Majoritatea oamenilor încă nu înţeleseseră.
Dar unii da.
În octombrie 1979 am expediat VisiCalc.
Era ambalat aşa.
Şi arăta aşa pe un Apple II.
Şi restul, cum se spune, este istorie.
Mai sunt multe de spus despre această poveste,
dar vom vorbi despre ele cu altă ocazie.
Un lucru totuşi, amintiri de la Harvard.
Iată acea clasă.
Au pus o placă comemorativă.
(Aplauze)
Ea serveşte totuşi ca o amintire
că şi voi ar trebui să vă folosiţi experienţa unică, abilităţile şi nevoile
să construiţi prototipuri, să descoperiți şi să rezolvați probleme cheie,
şi prin asta să schimbaţi lumea.
Mulţumesc!
(Aplauze)