Dintre toate amintirile mele din copilărie
există una care e mai presus decât toate celelalte.
Aceasta e atunci când curajoșii mei părinți
au închiriat o rulotă, ne-au luat pe mine și pe frații mei
și au condus spre vest de casa noastră din Minneapolis
către Parcul Național Yellowstone.
Am văzut toate atracțiile, precum gheizerele,
ne-am oprit la Badlands,
dar mai mult decât aceste atracții, îmi amintesc că a fost o aventură.
Acesta a fost debutul meu în Vestul Sălbatic.
Dar abia după ce am crescut
și am aflat mai multe despre Sistemul Parcurilor Naționale,
am realizat cât de norocos am fost.
Întâi, fiindcă am avut această experiență,
dar și că, cu sute de ani în urmă,
oamenii au avut viziunea de a conserva cele mai bune zone,
cele mai bune ecosisteme din țară, pentru toată lumea.
Și pentru generațiile viitoare.
Și pentru a putea aprecia cu adevărat cât de vizionară a fost această idee,
trebuie să priviți în trecut
și să analizați istoria Serviciului Parcurilor Naționale.
Mulți oameni știu că primul parc național a fost Yellowstone, în 1872.
Mulți oameni se gândesc la John Muir, poetul, naturalistul,
care era genul acela de vizionar
care inspira oamenii cu ideea de conservare,
că trebuie să preluăm cele mai bune zone și să le protejăm.
A avut o audiență sus-pusă.
Există o poveste renumită despre Teddy Roosevelt și John Muir
mergând în drumeții, în Yosemite, în timpul președinției sale,
timp de patru zile, complet izolați, doar ei doi.
Vă puteți imagina un președinte
care să dispară efectiv din peisaj timp de patru zile?
(Râsete)
Fără Twitter.
(Râsete) (Aplauze)
Îmi place ideea asta.
(Râsete)
Dar Muir a avut un impact însemnat asupra lui Theodore Roosevelt.
Și a creat zeci de parcuri naționale,
sute de mii de acri pătrați de zone naturale protejate.
A fost un președinte important, dar nu s-au rezolvat toate problemele.
În mai puțin de 10 ani de la înființarea acestor zone noi,
viitorul acestora era foarte incert.
Și abia când acest individ, Stephen Mather,
un om de afaceri din Chicago,
a scris o scrisoare plină de mânie Ministerului de Interne, spunând:
„Nu faceți o treabă suficient de bună în a proteja și a conserva aceste zone.”
Apoi s-a făcut ceva în legătură cu asta.
Ministerul de Interne i-a răspuns:
„Domnule Mather, dacă vă pasă atât de mult,
de ce nu veniți la Washington s-o faceți chiar dumneavoastră?”
Și așa a făcut.
S-a angajat în cadrul Ministerului de Interne,
dar mai important, a început o campanie.
A avut o întâlnire chiar la două străzi de aici, în 1914,
în California Hall,
și a adus împreună administratori de parcuri și câțiva alți oameni
cărora le păsa de ideea de conservare.
Și au întocmit un plan împreună, au lansat o campanie
care a dus în cele din urmă la formarea Serviciul Parcurilor Naționale în 1916.
Și acest pas a fost foarte important fiindcă s-a trecut de la ideea
că ar trebui să protejăm aceste zone,
la un plan real,
un mod prin care oamenii să se implice și să promoveze această idee
pentru generațiile viitoare,
încât copiii ca mine să poată merge și să aibă acele experiențe uimitoare.
Aceasta e istoria parcurilor naționale de pe uscat.
Oceanul, despre care vreau să vă vorbesc astăzi,
e o poveste complet diferită.
Și mai precis, suntem cu aproape 100 de ani în urmă.
Primul sanctuar marin a fost înființat în 1972,
după scurgerea de petrol din Santa Barbara.
Oamenii au devenit interesați de preluarea acelui concept
și de a-l aplica mediilor subacvatice.
Am avut propriul nostru John Muir, și anume pe dr. Sylvia Earle,
care a fost o susținătoare neobosită
a creării acestor zone marine protejate în întreaga lume.
Știu că există multe vești proaste despre ocean,
există poluarea cu plastic, decolorarea coralilor, pescuitul excesiv,
uneori toate acestea sunt greu de asimilat.
Dar această idee, de a proteja zone naturale, funcționează.
Știința ne spune că dacă protejăm aceste locuri,
natura se va regenera și putem menține oceanele sănătoase.
Deci știm că această idee funcționează.
Și asemenea lui John Muir, dr. Sylvia Earl a avut o influență mare
asupra președinților.
George W. Bush și Obama au fost fantastici pentru oceane,
creând zone marine protejate în întreaga țară.
Asta nu e o idee conservatoare sau o idee liberală,
nu e nici măcar o idee americană,
e doar o idee bună.
(Râsete)
(Aplauze)
Dar...
(Aplauze)
Iată-ne aici, câțiva ani mai târziu.
Și acum administrația prezidențială propune să renunțăm la progresul
pe care l-am făcut în ultimii 20 de ani.
Deci, nu plângeți, organizați-vă.
Trebuie să facem ceea ce Stephen Mather a făcut acum 100 de ani.
Trebuie să începem o campanie ca să implicăm oamenii în acest proiect.
Cred că avem nevoie de un grup de cetățeni
care să lupte pentru oceane.
Și am văzut licăriri ale acestui viitor și știu că e posibil de realizat.
Eu și cu prietenul meu, Erik, am început să construim roboți subacvatici,
niște camere mici cu lumini care înoată ca să puteți vedea pe sub apă.
Am început să le facem în garajul lui acum cinci ani
și am văzut cum s-a transformat
în această comunitate de mii de oameni din întreaga lume,
care cred că toată lumea trebuie să aibă acces în aceste zone.
Toți merităm instrumentele necesare pentru a explora.
Există cazuri precum Laura James,
care și-a folosit robotul pentru a afla că stele de mare din zona ei mureau.
Și a început o campanie cetățenească,
a adunat date și a atras atenția asupra dispariției stelelor de mare,
pentru a încerca să-și dea seama ce se întâmpla acolo.
Există povești despre pescarii din Mexic,
care au folosit robotul ca să creeze zone marine protejate
în zonele unde bibanul de Nassau se reproducea,
pentru a proteja viitorul acestei specii.
Acestea sunt lucruri uimitoare.
Am aflat că dacă le dai oamenilor instrumentele necesare,
ei vor face ceea ce trebuie.
Dar trebuie să facem un pas mai departe.
Și, de fapt, cred că putem scoate de la naftalină lecția lui Stephen Mather.
Deci, ce a făcut el?
Primul lucru pe care l-a făcut a fost să se concentreze pe infrastructură.
Anul 1914 nu a fost doar perioada apariției parcurilor,
a fost și perioada automobilelor.
Modelul T ieșea de pe liniile de producție,
și Stephan Mather a înțeles
că acesta avea să fie o parte importantă a culturii americane.
Așa că a colaborat cu asociațiile autostrăzilor din întreaga țară
pentru a construi autostrăzi mari și frumoase către aceste parcuri.
Și a funcționat.
Practic a inventat campingul auto.
Și știa că dacă oamenii nu aveau să viziteze aceste locuri,
atunci nu se vor îndrăgosti de ele și nu le va păsa de ele.
A avut cu adevărat o idee intuitivă.
Al doilea lucru pe care l-au făcut a fost să se axeze pe filantropia vizionară.
Stephen Mather a fost un om de afaceri de succes din Chicago,
și ori de câte ori o asociație de parcuri avea nevoie de finanțare
sau o asociație de autostrăzi avea nevoie de finanțare,
se implica, scria cecurile, făcea lucrurile să se întâmple.
Există o poveste a prietenului său William Kent,
care a identificat un mic petic de sequoia rămas la baza Muntelui Tam,
așa că a cumpărat rapid terenul
și l-a donat acestei inițiative a parcurilor naționale.
E Muir Woods-ul de astăzi,
unul dintre cele mai populare parcuri naționale din întreaga țară.
Părinții mei sunt în vizită aici, vin din Minnesota,
și nici nu le pasă de acest discurs,
vorbesc într-una despre vizita la Muir Woods.
(Râsete)
Dar ultimul lucru e critic.
Stephan Mather s-a axat pe implicare.
Într-una din primele întâlniri avute, a spus:
„Dacă sunteți scriitor, vreau să scrieți despre asta.
Dacă sunteți om de afaceri, vorbiți-le cluburilor și organizațiilor voastre.
Dacă lucrați pentru guvern, votați legile.”
Toți au avut un rol.
„Fiecare dintre voi, voi toți, aveți un rol de jucat
în protejarea acestor zone pentru generațiile viitoare.”
Fiecare dintre voi, voi toți.
Îmi place asta.
Acesta e planul, simplu, în trei pași.
Cred că putem face la fel.
Acesta a fost titlul când Obama a creat
Monumentul Național Papahanaumokuakea:
„Multe de văzut, dar succes în încercarea de a ajunge acolo.”
Precum Mather, ar trebui să ne concentrăm pe tehnologia timpului nostru,
toată această infrastructură digitală nouă, uimitoare,
poate fi construită pentru a implica oamenii în mișcarea pentru oceane.
Deci, Sanctuarul Marin Național
a creat aceste minunate videoclipuri VR 360,
unde practic puteți merge să vedeți cum arată aceste locuri.
Echipa noastră continuă să facă instrumente noi,
acesta e ultimul dintre ele, e drona subacvatică trident,
e un submarin, e mic, îl puteți pune într-un rucsac,
poate coborî la 100 de metri, mai adânc decât majoritatea scafandrilor.
Poate filma locuri în care majoritatea oamenilor nu au avut niciodată acces.
Vor apărea instrumente noi și avem nevoie de instrumente și mai bune.
Putem folosi și mai mulți filantropi vizionari.
Când Erik și cu mine am început acest proiect nu aveam bani,
am construit asta în garajul lui.
Dar am apelat la Kickstarter.
Și am găsit peste 1.800 de oameni,
am strâns aproape un milion de dolari folosind Kickstarter,
de la alte persoane care cred:
„Da, e o idee bună.
Vreau să pun umărul aici.”
Avem nevoie de mai multe căi pentru a implica oamenii,
ca ei înșiși să devină filantropi vizionari.
Am avut și filantropi tradiționali care ne-au finanțat inițiativa SEE,
Educație și Explorare Științifică,
care ne vor ajuta să donăm instrumente oamenilor din linia întâi,
oamenilor care fac știință, oamenilor care spun poveștile,
inspirând comunități.
Puteți intra pe OpenExplorer.com și să vedeți ce fac oamenii.
E o sursă de inspirație fantastică.
Și, de asemenea, sperăm să reușim să vă implicăm și pe voi.
Fiindcă e destul loc pentru a vă implica.
Vrem să aflăm ce idei aveți pentru a spune aceste povești.
Pentru că despre asta e vorba, e vorba de implicare.
Există tot felul de modalități interesante și noi prin care oamenii se pot implica
în protejarea acestor zone.
Și înțelegerea.
Precum Reef Check: scafandrii coboară în adâncuri și înoată pe anumite trasee
adunând date despre pești și biodiversitate.
Ei adună informațiile de care avem nevoie pentru a proteja aceste locuri.
Dacă mergeți la plajă, puteți ajuta cu Watch MPA.
Cercetați ce activități există în fiecare zonă.
E loc pentru toată lumea să participe la această acțiune.
Și asta e exact ceea ce avem nevoie.
Trebuie să construim un viitor pentru nepoții nepoților noștri.
Luna trecută am ieșit pe mare
și am ajuns la Insulele Farallon, la 40 de kilometri de Gate.
Majoritatea îl consideră un fel de sanctuar pentru păsări,
dar am luat robotul și l-am scufundat.
Oamenii de pe barcă au fost uimiți de viața subacvatică.
Acestea sunt ecosisteme extrem de importante.
E o întreagă lume sălbatică pe care nu am explorat-o încă.
Și avem o oportunitate chiar acum,
la fel cum au făcut acum 100 de ani,
pentru a proteja aceste locuri, pentru a face un plan,
pentru a menține oamenii implicați.
Anul trecut când a fost dat ordinul executiv,
punând progresul pe care l-am făcut,
toate aceste noi zone marine protejate sub evaluare,
au fost peste 100.000 de oameni care au comentat online.
Aproape toate aceste scrisori spuneau:
„Nu faceți asta, protejarea acestor zone e ceea ce trebuie să facem.”
Mesajul meu către acei 100.000 de oameni, către acele 100.000 de scrisori e:
Nu așteptați după Washington.
Putem face asta singuri.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)