Az összes gyermekkori emlékem közül van egy,
amely a többi fölött áll.
Az, amikor merész szüleim
lakóautót béreltek, felpakolták velem és a testvéreimmel,
és nyugatra vezettek Minneapolisba,
a Yellowstone Nemzeti Parkba.
A látnivalók, mint pl. a gejzírek, a badlandek, nem maradtak ki,
de az összes hely közül ezt éltem meg a legnagyobb kalandként.
Ez volt a bevezetőm a Vadnyugatba.
De csak idősebb koromban,
amikor többet tudtam meg a Nemzeti Park Rendszerről,
jöttem rá, mennyire szerencsés voltam.
Egyrészt, hogy ilyen élményem lehetett,
másrészt, hogy több száz évvel ezelőtt
az emberek előrelátóan megőrizték a legjobb helyeket,
az ország legjobb ökoszisztémáit mindenki
a jövő generációi számára.
Azért, hogy igazán értékelni tudjuk, mennyire előrelátó ötlet is volt ez,
vissza kell mennünk
és meg kell néznünk a Nemzeti Park Szolgálat történetét.
Rengetegen tudják, hogy Yellowstone volt az első nemzeti park, 1872-ben.
Sok ember gondol John Muirra, a költőre, természettudósra,
aki látnoki módon ültette el az emberekben
a természetvédelem gondolatát,
hogy meg kell védenünk a legszebb helyeket.
Tekintélyes körökben is volt hallgatósága.
Van egy jó történet Teddy Rooseveltről és John Muirról.
Túrázni mentek Yosemite-be, elnöksége idején,
négy napig, távol mindentől, kettesben.
El tudnak képzelni egy elnököt,
aki négy napig teljesen elérhetetlen?
(Nevetés)
Semmi twitterezés.
(Nevetés) (Taps)
Tetszik az ötlet.
(Taps)
De óriási hatással volt Theodore Rooseveltre,
aki nemzeti parkok tucatjait hozta létre,
több százezer hektár nemzeti természetvédelmi területet.
Fontos rendelkezés volt, de ezzel nem volt vége.
Kevesebb mint 10 év elteltével
a helyek jövője kétségessé vált.
Egészen addig, amíg Stephen Mather,
egy chicagói üzletember,
panaszlevelében ezt írta a Belügyminisztériumnak:
“Nem végeznek elég jó munkát e helyek védelmében és megőrzésében.”
És ekkor tettek valamit.
A Belügyminisztérium válaszolt neki:
“Mr. Mather, ha annyira fontos ez önnek,
miért nem jön Washingtonba, és csinálja maga?"
(Nevetés)
És elment.
Munkát vállalt a Belügyminisztériumban,
de még fontosabb, hogy szervezett egy kampányt.
Valójában innen két háztömbnyire egy gyűlést is tartott, 1914-ben,
a California Hallban.
Összehívta a park felügyelőit és másokat,
akiket foglalkoztatott a természetvédelem gondolata.
Tervet készítettek, kampányt indítottak,
amelynek eredményeként 1916-ban megalakult a Nemzeti Park Szolgálat.
Ez nagyon fontos esemény volt.
Mivel abból a gondolatból indult ki, hogy védenünk kellene ezeket e helyeket,
valódi tervhez vezetett,
hogy megnyerjük azokat, akik továbbviszik ezt a gondolatot
a jövő generáció számára,
hogy a hozzám hasonló kis gyerkőcök felejthetetlen élményekkel gazdagodjanak.
Ez a Nemzeti Parkok története.
Az óceán, amiről ma szeretnék beszélni,
teljesen más történet.
És majdnem pontosan 100 évvel vagyunk lemaradva.
Az első tengeri rezervátum 1972-ben jött létre,
a Santa Barbara-i olajömlés után.
Az emberek érdeklődni kezdtek az elképzelés iránt,
és hogy azt víz alatti környezetekre alkalmazzák.
Megvolt a saját John Muirunk, Dr. Sylvia Earle,
aki fáradhatatlan szószólója volt
a tengeri rezervátumok létrehozásának szerte a világon.
Tudom, rengeteg rossz hír van az óceánról,
műanyagszennyezés, korallfehéredés, túlhalászás –
néha nehéz felfogni az egészet.
Viszont a helyek megőrzésének gondolata működik.
A tudomány rámutat, hogy ha megvédjük ezeket a helyeket,
a természet erőt nyer, és az óceánok továbbra is épek lehetnek.
Szóval tudjuk, hogy ez megvalósítható.
Dr. Sylvia Earl befolyásos volt, John Muirhoz hasonlóan,
a kormányzatnál –
George W. Bush és Obama mindketten fantasztikus óceánvédő elnökök voltak,
tengeri rezervátumokat hoztak létre több helyen az országban.
Ez nem konzervatív vagy liberális gondolat,
még csak nem is amerikai:
egyszerűen jó gondolat.
(Nevetés)
(Taps)
De –
(Taps)
itt tartunk, pár évvel később.
És most a kormányzat azt javasolja, hogy szorítsuk vissza azt a fejlődést,
amelyet az utóbbi 20 évben értünk el.
De ne gyászoljunk – szervezkedjünk.
Azt kell tettünk, amit Stephen Marther tett 100 évvel ezelőtt.
kampányt kell indítanunk, hogy a gondolat iránt többen elköteleződjenek.
És civil tudósszövetségre van szükségünk az óceánért.
Bepillanthattam ebbe a jövőbe, és tudom, hogy megvalósítható.
Erik barátommal vízalatti robotokat kezdtünk építeni,
ezek kis vízalatti világító kamerák, hogy lássunk a víz alatt.
Öt éve, hogy elkezdtük az építést a garázsában,
és néztünk, amint elterjed,
kialakítva ezt a globális közösséget,
ahol hiszik, hogy ezeket a helyeket senkitől sem kellene elzárni.
Mind megérdemeljük az eszközöket, hogy kutatni tudjunk.
Itt van pl. Laura James története,
akit robotja vezette rá, hogy a környékén élő tengeri csillagok eltűnőben vannak.
Majd civil kutatói kampányt kezdeményezett,
adatokat gyűjtött és figyelmet terelt a tengericsillag pusztulására,
hogy megtudhassa, mi történik arrafelé.
A halászok történetei Mexikóból,
akik tengeri rezervátumok létrehozására használták a robotokat
ott, ahol a Nassau halak ikráztak, hogy megvédhessék ezt a fajt.
Ez igazán bámulatos.
Rájöttünk, hogy ha megadjuk nekik a megfelelő eszközöket,
a megfelelő dolgot fogják tenni.
De egy lépéssel tovább kell mennünk,
és leporolhatjuk Stephen Mather módszertanát.
Szóval, mit is tett ő?
Elsőként az infrastruktúrára koncentrált.
1914 nem csak a parkok kora volt,
Hanem az autóké is.
Épp legördült a T-modell,
És Stephen Mauer megértette,
hogy ez egy fontos részét képezi majd az amerikai kultúrának.
Így az autópálya szövetségekhez társult,
hogy nagy, szép utak vezessenek ezekhez a parkokhoz.
És sikerült. Feltalálta az autós kempingezést.
Tudta, hogy ha az emberek nem mennek el ezekre a helyekre,
akkor nem szeretik meg őket, és törődni sem fognak velük.
Ez igazán éleslátó gondolat volt részéről.
Második dologként pedig
jövőt formáló filantrópiára koncentrált.
Stephen Mather sikeres chicagói üzletember volt,
és ha pénzalapra volt szüksége egy nemzeti park társaságnak,
vagy egy autópálya szövetségnek,
megírta a csekkeket, segített létrehozni.
Van egy jó sztori William Kentről, a barátjáról,
aki rájött, hogy a Mount Tam lábánál kis foltban vörösfenyő van,
ezért gyorsan megvette a területet,
és a Nemzeti Parkoknak ajándékozta.
Ez a Muir erdő ma –
az egyik leghíresebb nemzeti park az országban.
A szüleim eljöttek Minnesottából,
de nem az előadás érdekli őket,
csak a Muir erdőről beszélnek,
(Nevetés)
De az utolsó dolog életbevágó –
Stephen Mathernél az elkötelezettség előtérben állt.
Egy gyűlésen az új rendszer bevezetésekor ezt mondta:
“Ha író vagy, szeretném, ha írnál erről.
Ha üzletember vagy, szeretném, ha elmondanád a kapcsolataidnak.
Ha a kormánynak dolgozol, szeretném, hogy elfogadtasd a szabályzatot.”
Mindenkinek volt dolga.
“Egyenként mindnyájuknak szerepe van,
hogy megőrizzük ezeket a helyeket a jövő generáció számára.”
Egyenként mindnyájuknak.
Tetszett, ahogy mondta.
Ez a terv. Egyszerű, hárompontos terv.
Azt hiszem, ugyanezt megtehetjük mi is.
Ez volt a szalagcím, amikor Obama létrehozta
a Papahanaukokuakea Nemzeti Emlékművet:
“Rengeteg a látnivaló, csak sikerüljön odatalálni.”
Mint Mather, a jelen technológiáira kéne összpontosítanunk.
Az új, bámulatos, digitális infrastruktúra
összekötheti az embereket az óceánokkal.
A Nemzeti Tengeri Rezervátum
létrehozta ezeket a 360-fokos VR-videókat,
amelyekben pontosan láthatjuk, hogyan néznek ki ezek a helyek.
A csapatunk új eszközöket épít.
Ez a legutóbbi, szigonyos víz alatti drón
egy búvár-tengeralattjáró, sima, egy hátizsákba is belefér,
100 méter mélységre is lemerül, mélyebbre, mint a legtöbb búvár.
Megmutathatja azt a környezet, amelyet a legtöbb ember sohasem láthatott.
Új eszközök készülnek, és még jobbakra van szükségünk.
Több jövőt formáló filantróp is segítségünkre lehetne.
Amikor Erik meg én elkezdtük, nem volt semmi pénzünk,
a garázsában építettük meg.
De elmentünk a Kickstarter céghez,
és körülbelül 1800 embert találtunk,
majdnem 1 millió dollárt gyűjtöttünk össze úgy,
hogy olyanokra találtunk, akik azt gondolják:
"Igen, ez egy jó gondolat.
A részese akarok lenni."
Több módon kell elérni, hogy többen elköteleződjenek.
hogy maguk is jövőt formáló filantrópokká váljanak.
Klasszikus filantrópok is voltak nálunk,
akik felléptek és támogattak minket
az SEE kezdeményezésében [Tudományos képzés és felfedezés].
ahol adományokkal segítették azokat, akik előtérben álltak,
akik tudományos munkát folytatnak, történeteket mesélnek,
akik lelkesítik a közösségeket.
Az OpenExplorer.com oldalon megnézhetik, hogy mit is csinálnak ők,
nagyon inspiráló.
Ez remélhetőleg önöket is arra sarkallja, hogy bekapcsolódjanak.
Mivel számtalan tere van a kapcsolódásnak.
Hallani akarjuk az ötleteiket a történetek megosztásáról.
Mivel erről szól ez – az elkötelezettségről.
Sokféle érdekes részvételi lehetőség van
e helyek megvédése érdekében.
És a megértésben.
Mint a "Reef Check" – a búvárok lemennek,
majd a halakról és a biodiverzitásról adatokat gyűjtenek.
Megszerzik a területek védelemhez szükséges információkat.
Ha lemennek a tengerpartra, csatlakozzanak az "MPA Watch"-hoz.
Jegyezzék le a különböző területeken látott tevékenységeket.
Mindenkinek van esélye részt venni ebben.
És csak erre van szükségünk.
Egy jövőt kell építenünk ükunokáink számára.
Múlt hónapban kimentem vitorlázni,
és a Farallon-szigetekre jutottunk, 25 mérföldre a Golden Gate hídtól.
A legtöbb ember úgy gondolja, ez egyfajta madárrezervátum,
de elvittük a robotunkat, és a víz alá küldtük.
A hajón levő emberek megdöbbentek a felszín alatti élet láttán.
Úgy gondolom, hogy ezek roppant fontos ökoszisztémák.
Ez egy egész vadvilág, amelyet még nem fedeztünk fel.
És most van rá lehetőségünk,
épp, ahogy ők tették 100 évvel ezelőtt, hogy megvédjük ezeket a helyeket,
tervet alkossunk, és magunk mellé állítsuk az embereket.
Tavaly, amikor kiadták a végrehajtó rendeletet
az általunk elért fejlődés
és az összes tengeri rezervátum felülvizsgálatára,
Több, mint 100 000 ember kommentelt.
Majdnem az összes hozzászólásban ez állt:
"Ne tegyék ezt. Az a helyes, ha megvédjük ezeket a területeket."
Én pedig üzenem annak a 100 000 embernek:
Ne várjatok Washingtonra.
Magunk is véghez tudjuk vinni.
Köszönöm.
(Taps)