Šta knjigu čini knjigom?
Da li je to bilo šta što pohranjuje i prenosi informacije?
Ili mora da ima veze s papirom,
povezom,
fontom,
mastilom,
težinom u vašim rukama,
mirisom stranica?
Da li je ovo knjiga?
Verovatno nije.
Ali, da li je ovo?
Zbog odgovora na ova pitanja,
moramo da se vratimo na nastanak knjige kakvu znamo
i da razumemo kako ovi elementi zajedno tvore nešto
što je više od zbira svojih delova.
Najraniji predmet koji smatramo knjigom je kodeks,
hrpa stranica povezanih duž jedne ivice.
Ali istinska prekretnica u istoriji knjige
je bila štamparska presa Johana Gutenberga iz sredine XV veka.
Koncept pokretne štampe je izmišljen mnogo ranije u istočnoj kulturi,
ali je predstavljanje Gutenbergove prese imalo dalekosežan uticaj.
Iznenada, elitna klasa monaha i vladajuća klasa
nisu više kontrolisali proizvodnju tekstova.
Poruke su mogle lakše da se šire,
a kopije su stalno proizvođene,
pa su štamparije nicale širom Evrope.
S jedne strane nam je poznat proizvod ovog bibliografskog procvata,
ali je upadljivo različit s druge strane.
Skelet knjige čine papir, štampa i korice.
Pre više od 2000 godina, Kina je izumela papir kao površinu za pisanje,
kojoj je i samoj prethodio egipatski papirus.
Međutim, do XVI veka,
Evropljani su uglavnom pisali na tankim pločama drveta
i na istrajnom pergamentu pravljenom od zategnute životinjske kože.
Vremenom se popularnost papira proširila Evropom,
menjajući pergament kod većeg dela štampe jer je bio jeftiniji na veliko.
Mastilo je pravljeno kombinacijom organskih biljaka i životinjske farbe
sa vodom ili vinom,
no kako se voda ne lepi za metalne tipke,
upotreba štamparske prese je zahtevala prelazak na uljano mastilo.
Štampači su koristili crno mastilo napravljeno od smeše čađi za lampe,
terpentina
i orahovog ulja.
A šta je sa veličinom i tipom fonta?
Najraniji pokretni delovi tipki su se sastojali iz izokrenutih slova
izlivenih u reljefu s legurom olova po krajevima.
Bile su ručno rađene i skupe,
a dizajni su bili različiti koliko i ljudi koji su rezbarili kalupe.
Standardizacija nije zaista bila moguća sve do masovne proizvodnje
i stvaranja pristupačnog sistema za obradu reči.
Za stil se možemo zahvaliti Nikolasu Džensonu
zbog razvoja dva oblika rimskog fonta
koji su doveli do hiljada drugih,
uključujući i poznati tajms Roman.
Nešto je moralo sve ovo držati na okupu,
a sve do kasnog XV veka,
korice su se sastojale od drveta
ili od tabaka papira zalepljenih zajedno.
Ovo će vremenom da zameni lepljivi materijal, karton,
prvobitno namenjen za poveze visokog kvaliteta u kasnom XVII veku,
no kasnije je to bilo jeftinija opcija.
I dok su danas masovno proizvedene ilustracije na koricama marketinški alat,
korice ranih knjiga su pravljene po porudžbi.
Čak i rikne imaju istoriju.
Prvobitno nisu smatrane estetski važnim
i raniji primerci su bili ravni, a ne zaobljeni.
Zbog ravnog tipa rikne knjigu je bilo lakše čitati
jer je omogućavala knjizi da lako stoji na stolu.
No te su se rikne lako štetile zbog opterećenja uobičajene upotrebe.
Zaobljeni oblik je rešio taj problem,
iako su iskrsli novi problemi,
poput toga da se knjiga sama od sebe zatvarala.
No fleksibilnost je bila važnija,
naročito za trenutnog čitaoca.
Kako knjiga evoluira i menjamo tekst u povezu
ravnim ekranima i elektronskim mastilom,
da li su ovi objekti i fajlovi zaista knjige?
Da li utisak o koricama
ili miris papira dodaju nešto što je ključno za samo iskustvo?
Ili magija jedino počiva unutar reči,
bez obzira na njihovo predstavljanje?