Ce face o carte carte?
E doar ceva ce păstrează și comunică informații?
Sau e ceva legat de hârtie,
copertare,
font,
cerneală,
greutatea ei în mână,
mirosul paginilor?
Asta să fie o carte?
Probabil că nu.
Asta?
Pentru a răspunde,
trebuie să ne întoarcem la începutul cărții așa cum o știm
și să înțelegem cum s-au unit aceste elemente și au dat naștere
la ceva ce e mai mult decât suma componentelor.
Cel mai vechi lucru pe care-l considerăm o carte e codexul,
o grămadă de pagini legate într-o parte.
Dar adevăratul punct de cotitură din istoria cărții
a fost presa de tipar a lui Johannes Gutenberg, la mijlocul sec. al XV-lea.
Conceptul literelor mobile a fost inventat mult mai devreme în cultura orientală,
dar apariția presei de tipar a lui Gutenberg a avut un efect puternic.
Dintr-o dată, clasa de elită a călugărilor și a clasei conducătoare
nu mai controlau producția de texte.
Mesajele se distribuiau mai ușor
și se puteau face copii în mod constant,
așa că au apărut tipografii peste tot în Europa.
Produsul acestui boom bibliografic ne este familiar în anumite privințe,
dar foarte diferit în altele.
Scheletul cărții cuprinde hârtia, literele și coperta.
Cu mai mult de 1000 de ani în urmă, China a inventat hârtia pentru scris,
care, la rândul ei, a fost precedată de papirusul egiptean.
Până în secolul al XVI-lea,
europenii au scris pe fâșii subțiri de lemn
și pe pergament rezistent făcut din piele de animale.
În cele din urmă, popularitatea hârtiei a cuprins întreaga Europă,
înlocuind pergamentul în majoritatea cazurilor, fiind mai ieftin în vrac.
S-au obținut cerneluri combinând vopsele de origine vegetală și animală
cu apă sau vin,
însă, deoarece apa nu stă pe literele de metal,
folosirea presei tipografice a necesitat utilizarea cernelii pe bază de ulei.
Tipografii foloseau cerneală neagră făcută din funingine,
terebentină
și ulei de nucă.
Dar dimensiunea și tipul literelor?
Primele litere mobile erau litere inversate
ieșite în relief la capetele stocurilor din aliaj de plumb.
Erau făcute manual și costisitoare,
iar designul era la fel de diferit ca și oamenii care făceau matrițele.
Standardizarea nu a fost posibilă decât odată cu producția în masă
și crearea unui sistem accesibil de procesare de texte.
Cât despre stil, putem să-i mulțumim lui Nicolas Jenson pentru două tipuri
de Roman font ce au dus la alte mii,
inclusiv familiarul Times Roman.
Ceva trebuia să unească toate astea,
și până la sfârșitul secolului al XV-lea,
coperțile erau fie din lemn,
fie din foi de hârtie lipite laolaltă.
Acestea au fost înlocuite cu mucava cu sfoară,
inițial destinată coperților de înaltă calitate din sec. al XVII-lea,
dar mai târziu ca o opțiune mai ieftină.
Azi ilustrațiile de copertă produse în masă sunt instrumente de marketing,
dar la început designul coperții avea rolul de a ordona.
Chiar și cotoarele au propria istorie.
Inițial, nu erau considerate importante din punct de vedere estetic,
iar cele mai vechi erau plate și nu rotunjite.
Forma aplatizată a făcut cărțile mai ușor de citit,
cartea putând sta mai ușor pe masă.
Însă acele cotoare se deteriorau mai ușor ca urmare o folosirii.
O formă rotunjită a rezolvat problema aceea,
deși au apărut probleme noi,
cum ar fi faptul că se închidea cartea.
Dar flexibilitatea era mai importantă,
în special pentru cititorul activ.
Pe măsură ce cartea evoluează și noi înlocuim cărțile legate
cu ecrane plate și cerneală electronică,
sunt aceste obiecte și fișiere cărți cu adevărat?
Atingerea coperții sau mirosul hârtiei
adaugă ceva esențial acestei experiențe?
Sau magia trăiește doar în cuvinte,
indiferent de modul de prezentare?